I. Linnés åsigt om arternes tillkomst; hans hypothes 

 om sättet, huru vid skapelsen tillgått. 



Den gamla uppfattningen, att olika slag af vexter och 

 djur i begynnelsen tillkommit, hvar för sig, genom en särskild 

 .skapelseakt, var väl hos Linné till en början en från barn- 

 domen inlärd trosartikel; men i den mån hans kännedom af 

 naturen vidgade sig, synes denna uppfattning hafva öfvergått 

 till den fastaste öfvertygelse. Detta framgår icke af något 

 -mera tillfälligt yttrande, utan han återkommer ofta, och snart 

 sagdt i hvarje större arbete, till dermed sammanhängande frå- 

 gor; och han yttrar sig derom med tillräcklig klarhet och 

 fullständiffhet, så att nåffot tvifvel om hans menino- icke borde 

 kunna äga rum. 



Linné antog- att alla de olika sias: af organiska väsenden, 

 som nu förekomma i naturen, nutidens arter, öfverensstämde 

 med de i urtiden skapade förfäderne, hvilkas från ägg (frö) 

 utvecklade afkomma de voro. Han fann bevisen derför i det 

 Ulnge nästan obestridda antagandet att hvarje lefvande väsen 

 framkommer ur ett iigg (frö), och sjelf bildar en afkomma, 

 som öfverensstämmer med den form som frambringat ägget; 

 att således inga nya arter numera uppstå. Emedan individer- 

 nes antal med tiden synas ökas (efter nya generationer af ä.gg), 

 så måste antalet individer under förutvarande generationer 

 hafva varit mindre, och utvecklingsserien således, om man går 

 allt jemt tillbaka, slutligen stadna vid en enda stamplanta hos 

 de hermaphrodita vexterne, vid 2me (han- och hon-stånd) hos 

 de dioika. Men då dessa första stamplantor icke kunnat upp- 

 komma på samma sätt, måste deras uppkomst tillskrifvas en 

 särskild skapelseakt och en skapare, som i sin allvishet och 

 med sin allmagt gaf dem redan i begynnelsen den form och 

 den structur, som de fortfarande skulle äga. Detta bekräftas 

 af hvarje organiskt väsendes egendomliga structur, af de 



