4 AGARDH, LINNES LÄRA OM VEXTERNES ARTER. 



för detsammas dauiug gällande särskilda lagar, och af egen- 

 domliga lifsyttringar af h varje slag ^). 



Arternes permanens både till form ocli lifsyttringar var 

 således en hufviidsats, som uttalades redan i Linnés första arbeten, 

 och det torde väl kunna antagas att han äfven i de senaste 

 icke derifrån afvikit. 



Visserligen har man, under en sednare tid, anmärkt att Linm- 

 slutligen skulle hafva öfvergifvit de åsigter, som han förut 

 med så mycken säkerhet uttalat, och att han uti sednare 

 arbeten skulle hafva framställt en lära, som mycket närmade 

 sig descendens-theorien -). Omständligast torde friherre von 

 Hohenblihel-Heufler (i Molil Bot. Zeit. för den 9 sept. 1870) 

 yttrat sio- för denna mening;. Han anser sig kunna samman- 

 fatta denna Linnés sednare åsigt, uttalad pä nutidens språk, 

 på följande sätt: 



»Den första plantan var en högst enkel organism, ur hvil- 

 ken andra vexter uppstodo, som sins emellan visade sådane 

 olikheter, att de hvardera buro karakteren af en särskild ord- 

 ning (klass); ur dessa klassplantor uppstodo andre, sig emellan 

 olika vexter, hvilka hvardera hade karakteren af ett slägte; 

 ur dessa slägtrepresentanter uppkommo åter vexter, som hade 

 hvardera karakteren af en egen art. Dessa äro nutidens arter, 

 som nu skilja sig i särskilda varieteter.» 



Det dröjde emellertid icke länge {Bot. Zeit. för 18 nov. 

 1870) förrän Hugo von ]\Iohl uppträdde mot denna H. von 

 HeuHers uppfattning af Linnés åsigter. ^lohl fäste uppmärk- 

 samhet derpå, att både de, som försvara åsigten om arternes 

 permanens, och de som liylla descendens-theorien antaga en 

 artens förmåga af förändringar, men i olika grad. De förra 

 anse nemligen att af komlingarne af samma art endast i mera 

 oväsendtliga egenskaper kunna afvika ifrån stamplantan, under 

 bibehållande af samma bestämda typ för organisationen i all- 

 mänhet, så att äfven sednastc efterkommande kunna fullkom- 

 lie-t återffifva urformen. Desccndenstheorien deremot antager 

 inora o-ränser för variabiliteten; enlio-t den kan hela oroanisa- 

 tionen småningom föriindras, så att afkomlingarne af samma 

 stamfader, stes för steo- kunna i olika riktnino-ar Idifva allt 



') Jfr LINN. Syst. Nat. Edit. 11. (IMmics 1740) p. 67. Gener, plant. 

 Ed. 11. p. II Luz/dun. Bat. 1742. 



^) Jfr Th. Fries tal vid Linné-festen i Ujjsaln p. i'2 och F. C. V. 

 Areschoug ^Charles Darwins p. 25 ock 26. 



