BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAU. HANDL. BAND 10. N:0 12. 13 



tveka icke att anse den såsom en tillfällig afart af den van- 

 liga flädern. Om således de olikheter hos våra ekar, som 

 undgingo Linnés vanda öga, med rätta anses antyda olika ar- 

 ter, men de olikheter, som en livar kan se hos de olika for- 

 merne af hyllen, endast antyda varieteter af samma art, så 

 torde redan dessa få exempel visa att det icke är den yttre 

 formen som afgör huruvida yttre olikheter angifva en särskild 

 art, eller blott en afart; att således de olikheter, som finnas 

 hos olika vexter, måste äga olika betydelse. Och enahanda 

 torde väl förhållandet vara med de likheter, som finnas emel- 

 lan olika vexter, på hvilka vetenskapen grundar sin uppfatt- 

 ning om arter, slägten och högre grupper i systemet. 



Naturen har icke sjelf gifvit oss någon definition på livad 

 som är slägte eller art, afart eller race, koloni eller individ 

 hos vexterne; den har åtskiljt det ena ståndet från det andra, 

 genom läge, genom ståndets ägande organer för sin utveck- 

 ling, genom dess eget lifs begynnelse och slut. Kalla vi stån- 

 det hos vexten ett individ (eller i vissa fall en koloni), så 

 skall en noga jemförelsc af individer äfven af samma art visa 

 oss, att det ena individet är olikt det andra, har sin indivi- 

 duela prägel, och att dessa olikheter stundom kunna vara 

 större och tydligare, stundom så ringa att de icke anmärkas. 



Men om man derjemte" finner, att vissa olikheter hos indi- 

 viderne icke äro tillfälliga, utan liafva en särskild betydelse, 

 t. ex. stånd med olika kön, och att de olika stånden äro oum- 

 bärliga för frambringandet af nya individer af samma slag; 

 om detta frambringande af nya individer icke i någon mån 

 tjenar för lifvets vidmakthållande hos det stånd som frambrin- 

 gar dem, utan snarare kan sägas förbruka dess lifskraft för 

 ett utanför individets lif liggande ändamål, så torde väl ve- 

 tenskapen böra i dessa naturens egna anordningar se ett be- 

 vis för att de olika individerne på visst sätt komplettera hvar- 

 andra, såsom tj enande för ett gemensamt mål — för bibehål- 

 landet af ett lif, som kan tänkas fortlefva utöfver den tid och 

 de gränsor, som äro tillmätta individerne. Kalla vi nu detta 

 lif, denna högre enhet för en art, så torde det väl ock kunna 

 sägas att likasom stånden (individerne eller kolonierne) finnas 

 i naturen, så äro ock arterne genom anordningar i naturen 

 bestämda och der tillstädesvarande : likasom individet har sina 

 egendomligheter, sitt lif, sin begynnelse, sin begränsning och 

 sitt slut, så har arten sina characterer, sitt lif med derför nö- 



