BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HAXDL. BAND 10. N:0 12. 15 



exemplar, öfvergick man alltmera till ett slentrianmessigt ar- 

 bete, under ett ständigt jägtande att finna nya arter. Man 

 glömde nnder tiden icke blott Linnés uppfattning och före- 

 skrifter, utan jemviil betydelsen af det språk, hvarpå de fram- 

 stäldes. 



Hela Linnés behandling af artdiagnostiken, likasom de af 

 honom lemnade föreskrifterne antyda tillräckligt att han stod 

 på annan grund än många hans efterföljare. Emedan han 

 fäste ringa eller nästan ingen vigt vid de individuela olikhe- 

 terne, och antog att dessa åt samma art stundom kunde gifva 

 olika utseenden, vågade han till och med iittala att alla varie- 

 teter torde vara genom konstens tillhjelp uppkomne; och han 

 upptog i sina arbeten högst få varieteter äfven hos sådane ar- 

 ter, som i nyare arbeten antagas mycket varierande. Han in- 

 såg nog, att ju iiera olika characterer som tilldelades arterne, 

 desto lättare skulle de individuela olikheterne kunna göra 

 artdiagnostiken osäker, och han föreskref derföre att diagno- 

 serne skulle begränsas till det minsta antal characterer, som 

 voro nödiga för bestämningen; men dessa characterer skulle 

 ock innefatta det våsendtliga, det hvarigenom den ena arten 

 skilj de sig från andra. För ett sådant utarbetande af art- 

 diagnostiken fordrades icke blott en noggrann och i detalj 

 gående granskning af alla kända arter, utan jemvål att, vid 

 upptäckten af en ny art, en ny jemförelse borde ske med de 

 förut kände, och möjligen en omarbetning företagas med de 

 förut gifna art-diagnoserne. Det var i enlighet med denna 

 uppfattning som Species plantarnm blef det sista ai Linnés 

 reformatoriska arbeten; och det var det gedigna arbete, hvil- 

 ket derpå var nedlagdt, som framkallade Hallers omdöme om 

 detsamma: uiaximwn opus et ceterniim. Det var väl ock till 

 följe af Linnés uppfattning af artbegreppet, som han redan i 

 Critica Botanica kunde våga inleda capitlet derom med or- 

 den: Partem adgredior Botanices, in hunc usque diem intactam. 

 Det vore icke svårt att genom exempel, hemtade från både 

 tidigare och sednare författare, visa huru olika både art och 

 artdiagnostik at dem uppfattats. 



Linné ansåg artens yttre form vara uttrycket för ett eget 

 lif, hvilket både under sin fortgående utveckliug hos samma 

 individ kunde i någon mån ikläda sig olika former, och som 

 hos olika individer kunde efter olika yttre förhållanden förete 

 vissa olikheter. Detta såkmda både efter ålder och indi- 



