BIHAXG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAXD 10. X:0 1*2. 17 



{wpus injiniti lahoris»). Han föreskref, att hvarje iippställare 

 af en ny art borde uppgifva denna karakter, hvarigenom den 

 nya arten skiljde sig ifrån förut kända (§ 294). Det var 

 Linnés stora förmåga, att uppsöka dessa characterer, som gjorde 

 lians diagnoser till mästerstvcken, hvilka af andra knapt blif- 

 vit öfvertriiftade. ]Mcn hans efterföljare glömde allt mera 

 denna föreskrift, eller Icmnade den åsido. Nästan i alla planch- 

 verk har man åtnöjt sig med att gifva en bild af växten, så- 

 dan som tecknaren såg den, icke alltid sådan den var i naturen; 

 och man öfvcrlemnade sålunda åt den, som efter bilden skulle 

 bestämma växten, att sjelf utfinna den character, hvarigenom 

 arten skiljer sig ifrån andra. Spircea Sorhifolia och Spircva 

 TAndleyana äro hvarandru mycket närstående arter. Uti den 

 beskrifning af denna sednare, som åtföljer den i Botanical 

 Register lemnade afbildningen, omtalas vissa habituela olik- 

 heter (flera småblad, yfvigarc blomster), således olikheter som 

 ofta äro följd af cidtur, hvarigenom den nya arten skulle af- 

 vika frän den förut kända; men det hvarken omtalas i beskrif- 

 niugen eller det synes af planchen, att stiplerne äro olika hos 

 de båda arterne. Efterser man i samlingar af Indiska växter, 

 som torde anses företrädesvis värda att rådfrågas, så finner 

 man mera hopdragna exemplar, sådane man torde vänta i vikit 

 tillstånd, der benämnda Spircea Sorhifolia, ehuru de enligt 

 stiplernes form tydligen tillhöra Spircea Linclleyana. Man har 

 således här förblandat 2:ne arter, tydligen emedan man för- 

 bisett den character essentialis, som för dem kunnat uppgifvas. 

 Om man nu, utan att märka det gjorda misstaget, drager 

 vidare slutsatser om de båda arternes stora likhet och sanno- 

 lika öfvergång till hvarandra, om deras geografiska utbred- 

 ning o. s. v., så är tydligt att det först begångna förbiseendet 

 föder af sig en hel serie af nya misstag. Båda arterne hafva 

 under en följd af år varit odlade i Lunds botaniska trädgård. 

 Den ena, en Siberisk art, kommer tidigt fram och fäller tidigt sina 

 blad, men synes icke hafva ringaste olägenhet af våra vintrars 

 köld. Den andra från Himalaya kommer mycket sednare fram 

 på våren, men har stått grön under milda vintrar 4 — 6 veckor 

 längre än Spircea Sorhifolia. För starkare köld är den der- 

 emot mycket mera känslig, så att större eller mindre del af 

 de under året bildade grenarne ofta frysa bort under den 

 kommande vintreu. Huruvida dessa biologiska olikheter möj- 

 ligen bero af structiu-förhållanden, känner jag icke. 



2 



