20 AGARDH, LINNÉS LÄRA OM VEXTERNES ARTER. 



lernc iin voro 8, än 5 hos olika arter af Hypericum; huru till 

 och med hos samma art de olika könens blommor kunde vara 

 olika (»Caricce mas monopetalus, foemina est pentapetala»). Han 

 uttalade till och med att hvad som i det ena slägtet kunde 

 utgöra en vigtig character kunde i ett annat hafva ringa bety- 

 delse; och det var i sammanhang härmed, som han uttalade 

 såsom grundlag: Scias characterem non constituere Genus, sed 

 Genus chctirtcteretn. 



Med dessa grundsatser skulle Linné för visso icke hafva 

 dragit några vidtcjående slutsatser af de förändringar, som 

 kunna genom race-croisseringar uppstå i de tama dufvornes 

 näbb och klor. Redan 1744 kände Linné exempel på fullt 

 lika abnorma bildningar inom vextrikct i Pelorian, som han 

 gjorde till föremål för en särskild af handling, hvilken inledes 

 med följande ord: Inom fäderneslandet har nyligen upptäckts 

 en ört af en så förunderlig daning, att man kunde hafva rätt 

 att sätta i fråsj^a, om naturen nås-onsin frambrao-t något lik- 

 nande. Vexande bland andra stånd af den med symmetrisk 

 blomkrona väl kända Linaria vulgaris (Antirhinum Linaria L.), 

 buro några stånd helt annorlunda bildade, regelbundet 5-flikiga 

 blomkronor. Linné erkände att den icke enligt sina characterer 

 kunde tillhöra samma slägte (nisi in uno Genere duos diversos 

 assignare velinius characteres, quod reyula; adversatur in Bota- 

 nica fundamentali) , ehuru den i allt annat öfverensstämde med 

 den vanliga L^iii. vulgaris. Det svnes tydligt nog, att Linné 

 till en början med häpnad sett denna egendomliga vext, och 

 att han motvilligt uppstäldc den såsom eget slägte ; och han 

 inlade genast i namnet en antydan om den monströsa bild- 

 ning, som han antog här föreiinnas ^). ]\Ien härom vågade 

 han till en början icke bestämdare uttala sig, enär den till 

 Upsala trädgård inflyttade vexten dött bort, och möjlighet till 

 observationer på sjelfva vextlocalen genom andra förhållanden 

 tillintetgjorts. Af de jemförelser han gör med fylda och 

 proiifierande blommor, med »caulcs fasciati> o. s. v., torde 

 dock synas huru han allt från början uppfattade den egen- 

 domliga bildningen. Kedan följande året förekommer i l:sta 

 editionen af Flora suecica under Antirhinum foliis lanceolato- 



linearihus anmärkningen: Metamorphosin hujus plantcv 



stupendam descriptam legas in LHss. de Peloria. Uti 2:dra 



') Om namnet Peloria heter det : «monstnim siffnifcat, quipjjc in quo 

 ve7-sns videtur commvnis naturo' ordo». 



