32 AGARDH, LINNÉS LAllA OM VEXTERNES ARTER. 



varo)i, och i denua strid söker finna en anledning för ett 

 småningom skeende urval, samt med tilllijelp af båda dessa 

 antaganden tillhopa kunna motivera en fortgående utveckling 

 och förändring i den organiska naturen; så är Linnés svftc 

 att visa en ändamålsenlighet i de i hvarandra ingripande natur- 

 företeelserne, som vittnar om en ursprunglig plan för hela 

 skapelsen, om en beräkning och ett noga afvägande af de i 

 motsatta riktningar verkande krafterne, så att både de skapade 

 arterne hvar för sig bevaras, och skapelsen i sin helhet vid- 

 makthålles. När t. ex. Darwin anmärker att sångfoglarne, som 

 lefva af insecter och frön — och således sjelfve äro tillintet- 

 görare af organiskt lif — i sin ordning förstöras af roffaglar 

 och måste antagligen minskas i antal, då under vissa tider de 

 hos oss sakna tillgång till sin föda {Darw. orig. of Species p. 62), 

 så påpekar Linné huru dessa förhållanden mildras, om icke fullt 

 afhjelpas, genom särskilda hos dem nedlagda instincter. Han 

 redogör således för flyttfoglarnas ombyte af boningsplatser, 

 och söker visa hvarest de olika slagen under olika tider uppe- 

 hålla sig. Han påminner om björnens ide, om mullvadens och 

 io-elkottens sätt att öfvervintra, huru tetraonerne hafva sina 

 gångar under snön, huru insecterne ligga bevarade inom sina 

 pupor, och att i sammanhang med dessa förhållanden lifvet 

 under tiden fungerar på egendomligt sätt. 



När Darwin anmärker (p. GS) att det är mindre en riklig 

 tillgång på föda, som betingar en arts tilltagande i. mängd, 

 än den omständigheten, att den utgör byte för talrikare rof- 

 djur, som vållar förminskningen, och såsom upplysande exempel 

 anför att villebrådets mängd på de engelska jagtmarkerne beror 

 nästan uteslutande af rofdj urens förödelser, så att om under 

 en följd af år hvarken villebråd eller rofdj ur sköts, så skulle 

 sannolikt villebrådet blifva fåtaligare än livad det är, då både 

 villebrådet och rofdj uren jagas; så hänvisar i stället Linné 

 dels på egendomliga instincter, som drifva flera djurslag att 

 hvar på sitt sätt söka skydda sig mot sina angripare, dels visar 

 han att äfven för de farligaste rofdjurs härjningar finnas in- 

 skränkande gränsor. Men framför allt stödjer han sig derpå 

 att i naturen, likasom i samhället, tillgång och efterfrågan 

 nödvändigt måste motsvara hvarandra. Ho23as i öfvermått på 

 något ställe rofdjurcn, så skall den genom dem sjelfve förmin- 

 skade födan föranleda äfven en minskning i rof djurens antal; 



