BIHAXG TILL K. SV. VET.-AKAD. HAXDL. BAND 10. N^O 12. 33 



tilltag-a i öfvermått de djur af olika slag, som utgöra rofdju- 

 rens föda, så skola äfven angriparne tilltaga i antal ^). 



Linné var så långt ifrån att i rof djurens och andra djurs 

 lefnadsvanor se ett bevis för hvad man kallat en i naturen 

 pågående allmän strid för tillvaron, att han tvertom ansåg 

 dessa djur såsom nödvändiga medel för upprätthållandet af en 

 jemvigt i skapelsen. Uti 2:ne särskilda afhandlingar, och på 

 olika tider, uttalar han sig i detta syfte. Han anmärker t. ex. 

 att vissa Hugor kunna på särskildta ställen föröka sig i sådan 

 mängd, att de skulle skymma för solen, om icke de utgjorde 

 en ständig föda för foglar och spindlar; att efter Nilens flöden 

 antalet af qvarliggande grodor är så stort, att de snart skulle 

 betäcka marken, om de icke förtärdes af storkar och falkar; 

 att vissa trakter i Palestina stundom få öfvergifvas till följe 

 af" den ofantliga mängd der uppträdande råttor och näbbmöss, 

 och att all vextkultur här skulle försvinna, om icke vissa 

 gamar (Percnopteri) skyndade dit och gjorde slut på öfver- 

 flödet. Linné fäster äfven uppmärksamhet derpå, att många djur 

 lefva på cadaveren efter de döda; dessa skulle förpesta'luften 

 för de lefvande, om icke skaror af sådane rofdjur, med en för- 

 underlig förmåga att uppspåra dessa ruttnande ämnen, till- 

 strömmade och oskadlio-CTiorde dem. Likasom Linné i olika 

 vexters behof af särskilda localer såg ett medel till förhin- 

 drande af någras alltför starka utbredning {Polit. nat. §4), sa 

 ansåg han äfven, att hvarje djurslag hade sin mission att fylla 

 i skapelsens helhet -). Och icke minst fäster han uppmärk- 

 samhet på djurens functioner för vexternes lif, huru några 

 befordra deras utbredning öfver jorden, andra hindra deras 

 alltför starka tilltagande '). Efter att hafva visat huru hvarje 

 grupp biträder med sitt arbete i det helas tjenst, utbrister 

 han: Så äro hundra och tusentals olika tjenstebefattningar 



') Si conditori placuit (säger Linné i Oec. nat. p. 43) ut quiedam 

 aniinalia quasi ad reliquorum horrendam lanienam oreata sint, videtur eo 

 potissimum tendisse piovidani ejus curam, ut non tantum suam habeant 

 sustentationem, sed et eo ipso ad justam inter omnes species proportionem 

 servandam inserviant, sicque impediant ne plus justo, non nisi cum horai- 

 num et animalium detrimento atque pernicie accrescant. 



-) Ut non satis sciam an mundus comraode pertistere posset si vel 

 unica animalium species desideraretur {Polit. 7ui1. p. 7). 



••) Uti en särskild afhandling {Nectaria Jforvvi) förklarade Linné det 

 visserligen vara obekant, hvilket användande vexterne sjelfve hade för den i 

 blommorne så ofta af söndrade - nectarni. Men att den tjenade för ett vig- 

 tigt biändamål vore fuUkomligen tydligt, enär Trochili och insecter. under 

 det de sökte sin föda i blommornes nectar, befordrade pollenkornens när- 

 mande till stigmat. 



3 



