36 AGARDH, LINNÉS LÄRA OM VEXTERNES ARTER. 



trängande rostellen att framkomma till befruktningspunkteu. 

 Likasom många födda frön falla på hälleberget, ocli derför 

 icke komma till utveckling, så torde ock många anlagda ovula 

 icke befruktas. Och det finnes måhända någon sannolikhet 

 för att båda framkomma talrikare i syfte, att tillförsäkra flera 

 eller färre af hvarje art de oumbärliga förutsättningarnc för 

 vidare utveckling. 



Afven Darwin sjelf synes hafva tvekat, huruvida vissa 

 af honom antydda inskränkningar uti några arters öfverhand- 

 tagande utvecklins: kunde förklaras e^enom den antagna striden 

 för tillvaron. Han säger (p. 67) »att det är mycket ovisst, 

 hvad som egentlio-en hämmar hvarie arts tendens att tilltag-a 

 i antal. Må man j omföra en den lifskraftigaste art! lika 

 mycket den är öfverlägsen i antal, lika mycket skall den vara 

 öfverlägscn i tendens att ytterligare förökas. Vi veta icke i 

 ett enda fall med någon visshet, hvad det är som hämmar 

 den. Och detta må icke synas underligt, då vi äfven om 

 menniskan, som är så mycket bättre känd än hvarje annat 

 djur, i det afseendet veta så litet. > Oafsedt detta, uttalar lik- 

 väl Darwin i mycket bestämda ordalag, att då flera individer 

 bildas än som möjligen kunna nära sig, så måste i hvarje fall 

 föregå en strid för tillvaron; och detta antagande, säger han, 

 är endast en tillämpning af Malthus lära ^), applicerad med 

 mångfaldigad styrka på hela djur- och vextverlden. 



Lika litet som man sätter i fråga att inrätta det civilise- 

 rade samhället efter theorier, som kunde hämtas ifrån anord- 

 ningar i naturen, lika oriktigt torde det vara att tyda natur- 

 företeelserne efter förhållanden, som förekomma inom det till- 

 konstlade samhället. Ofverflöd och brist kunna förekomma 

 på det ena området som på det andra, och verkningarne deraf 

 kunna i nåsjon mån motsvara hvarandra, utan att hvarken 

 orsaker eller följder verkligen behöfva vara lika. Om norra 

 Amerikas inflyttande befolkning allt mera utbreder sitt om- 

 råde på bekostnad af ur-invåuarnes jagtmarker, eller den efter 

 rikedom sträfvande industri-idkaren söker i täflan med kon- 

 kurrenter vinna öfverhand öfver dessa, så kunna sådane för- 

 hållanden för visso icke anses såsom bevis för något sträfvande 

 hos den ena vextarten, att utbreda sig pä bekostnad af andra; 



') Jag skall icke tillåta mig ingå närmare på en redogörelse för 

 Malthus lära, om ock det kunde vara lämpligt att visa, huru missförstådd 

 denna lära i allmänhet är, hvarhelst nästan den i nyare arbeten citeras. 



