BlHANCi TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND 10. N:0 12. 37 



och skiUle någonstädes en strid fur tillvaron — i den vid- 

 sträckta mening Darwin gifvit åt uttrycket — förekomma 

 emellan passiva vexter, så är den väl oftast framkallad genom 

 menniskans ingripande i naturens anordningar. 



Jag kan icke erindra mig någon uppgift om, och känner 

 icke något mera upplysande exempel på en strid för tillvaron 

 mellan vexter, än det som våra nordiska skogar förete, då, 

 oftast efter der införd trakthuggniug, nya plantor i rikligaste 

 mängd uppspira på den blottade arealen. (3fta framkomma 

 de så tätt intill hvarandra, att efter få år de unga träden blifva 

 hinderliga för hvarandras tillvext, och samtliga blifva lidande 

 under den utsvältningsstrid, som man möjligen kunde säga 

 att de föra med hvarandra. Smänin^om duka några under, 

 lemnande något större utrymme åt de återstående; men i den 

 mån dessa tillvexa mera, förnyas striden åter, till dess, stun- 

 dom efter många års förlopjD, de få återstående hafva den 

 tillgång till ljus och luft, som för trädets normala tillvext 

 erfordras. Jag har sett genomsnitt af träd, hvilka vuxit på 

 detta sätt, visa mera än 70 årsringar så smala, att alla till- 

 hopa bildade en diameter på stammen af endast ett par tum; 

 och först utanför dessa företeende bredare årsringar, som an- 

 tyda att trädet fått rikligare tillgång till luft och ljus. Här 

 har således tydligt nog pågått en strid för tillvaron; men huru 

 har den framkallats, och hvilken betydelse har den väl? 



På många och väl de flesta träd i skogarne dö de nedre 

 grenarne småningom bort, i den mån ljus och luft fråntagas 

 dem af trädets egna öfrc grenar, eller af andra träd i dess 

 närhet; och på detta sätt uppstå de genom nakna, höga stam- 

 mar ofta utmärkta furu-skogarne. Afven på andra träd visar 

 en jemförelse emellan grenarnes afstånd och antal på ett yngre 

 och ett äldre träd, att många grenar under årens lopp för- 

 svunnit. Träd, som anlägga regelbundet motsittande grenar, 

 med paren decusserade, visa sig tydligen på äldre exemplar 

 hafva förlorat än endast den ena grenen, än hela par. Poplar 

 och Pilar af kasta hvarje år några af de unga grenarne. Dcmi- 

 mara australis får sin knastfria stam derigenom, att de nedre 

 grenarne successivt lossna och affalla. Likasom i de anförda 

 exemplen grenar dö bort eller afkastas, för hvilka den erfor- 

 derliga tillgången till de för deras fortvexande nödiga vil- 

 koren saknas, så gallras jemväl af sig sjelf, efter trakthugg- 

 ning, den alltför tätt uppvexande nya skogen. Man torde 



