38 AGARDH, LINNÉS LÄKA OM VEXTERNES ARTER. 



således om denna med likii litet skäl böra tala om cu strid 

 för tillvaron i verkelio- menino- som man med något foof väl 

 kan påstå att den föres emellan olika grenar på ett och samma 

 stånd, eller häri fmna ett bevis för en seger, vunnen af den 

 öfverlefvande. 



Och denna seger, den skulle ju vinnas genom något före- 

 träde, som segraren ägde framför de förlorande! Men före- 

 trädet består, i det nämnda exemplet, väl deruti att det 

 segrande trädet uti den sig gallrande ungskogen, under de 

 första åren hunnit några tum högre än de andra, och deri- 

 genom fått någon större tillgång till ljus och luft än de små- 

 ningom döende; och för de grenar, som fortlefva på trädet, är 

 deras sednare tillkomst väl det egentliga företrädet. Man har 

 ju ock observationer som visa, att bladets structur i någon 

 mån blir olika på i skuggan utvecklade blad, jemförde med 

 dem som hafva rikligare tillgång på ljus; och det torde viil 

 vara tänkbart, att förändrino-ar i detta afseende slutligen för- 

 anleda den starkt beskuggade grenens bortdöende. 



Genom uthuggandet af de svenska skogarne försvinna 

 småningom både mast-träd och sågtimmer af fordom vanliga 

 dimensioner; men svårligen torde man i sådane förhållanden 

 kunna linna något som helst bevis för en nv arts eller 

 varictets daning af de krymplingar, som slutligen qvarstå, der 

 de fordne skogarne vuxit. 



Om man i den åt sig sjelf lemnade naturen nästan öfver- 

 allt ser fullhet och rikedom; om det icke blott äro fröna, eller 

 anlagen till frö, som utbildas i öfverflödiga tusental; utan 

 äfven andra delar, blad och grenar, blommor och pollenkorn 

 framkomma i oräkneliga antal, äfven der ett vida mindre 

 kunnat vara tillräckligt för dermed afsedt ändamål; så torde 

 väl de stora antalen af frö med fog icke kunna åberopas så- 

 som fullgiltiga bevis för en öfverallt i naturen pågående strid 

 för tillvaron. Har man att välja emellan Linnés uppfattning 

 — enligt hvilken de ofta befintliga stora antalen kunna tydas 

 såsom medel, att med större säkerhet motverka alla de yttre 

 eventualiteter, som störande kunna ingripa i vexternes passiva 

 verld och upphäfva en der afsedd jemvigt, samt .derigenom 

 vidmagthålla skapelsens bestånd — och Darwins lära om ett 

 individernes (eller arternes) sträfvande, att på bekostnad af 

 andra föröka sig, och som gör den derigenom framkallade striden 

 till ett ändamål och ett medel för en fortskridande utvecklino- 



