44 AGARDH, LINNÉS LÄRA OM VEXTERNES ARTER. 



emot dessa analogier äro fullkomligen oförklarliga, om hvarje 

 art tillkominit genom en särskild skapelseakt. De stora släg- 

 tena dela sig också på detta sätt i under-slägten, hvilka i 

 sin ordning blifva till slägten. Och sålunda blifva lifvets for- 

 mer genom hela naturen delade i grupper, som subordinera 

 den ena under den andra. 



Huru förledande denna lära torde förekomma för hvar och 

 en; huru väl den synes förklara många af de förhållanden, 

 som tränga sig på hvarje refiecterande systematiker, så torde 

 dock icke deraf följa, att den till utseendet så sannolika för- 

 klarinofsoTunden också är den rätta. Det har redan ofvanför 

 blilvit påpekadt, huru Linné, tydligen ledd af sin uppfattning- 

 om de i naturen förekommande slägtskaps-förhållandena, fram- 

 kommit med en theori om arternes uppkomst, som han antog 

 nödio-, och väl äfven tillräcklie:, för förklaringen af de naturligra 

 familjförhållandena, och hvilken derföre, enKgt hans egen för- 

 klaring, inrycktes i inledningen till hans uppställning af de 

 naturlige familjerne. I stället för att Darwin bygger sin lära 

 på en formernas föränderlighet, under den pågående striden för 

 tillvaron, och på den starkares rätt, så antog Linné att arterne 

 uppkommit af hybrider, och att grupperne voro en följd af 

 korsnino-ar mellan samma moder och olika fäder. ]\Ien Linné 

 förklarade sin lära som en hypothes, hvilken borde bekräftas 

 genom observationer; och då sedermera dessa tycktes altmera 

 antyda hybridernes oförmåga att bilda nya arter, så torde han 

 sjelf i sina sista arbeten hafva allt mera tvekat om hypothe- 

 sens nöjaktio-het. ^len var det Linneanska förklaringsförsöket 

 en hypothes, så är väl det Darwinska icke heller något mera. 

 Vetenskapen måste fordra att hypothesen bevisas. Tillfreds- 

 ställer hypothesen den redan för handen varande erfarenheten? 

 Jao- skall i detta afseende tillåta mig först näwra allmänna an- 

 märkningar. 



Afven inom den oorganiska verlden förefinnes det förhål- 

 landet, att ämnena efter characterer och egenskaper bilda lika- 

 som större och mindre grupper, hvardera med sina under- 

 grupper. De ädla metallerna hafva vissa egenskaper gemen- 

 samma med vissa andra metaller, under det att samma egen- 

 skaper icke linnas hos andra; och dessa andra metaller hafva 

 åter sina egendomligheter. De oorganiska ämnena kunna så- 

 ledes äfven sammanfattas i grupper, utan att man ännu 

 lyckats visa något genetiskt sammanhang dem emellan, eller 



