64 AGARDH, LINNÉS LÄRA. OM VEXTERNES ARTER. 



förekomma i den fria naturen, motsvara väl oftast dylika racer 

 och uppkomma väl på analogt sätt : de få sin egen pregel 

 derigenom, att ett visst mått af individuela likheter äro för 

 dem gemensamma. Det är, som det synes mig, hufvvidsak- 

 ligen om sådana racers natur, man kan hafva olika meningar. 

 Jag skall nedanför söka antyda i hvad mån naturens egna an- 

 ordningar s}nas berättiga, att anse dem såsom varande af be- 

 tydelse för bildandet af nya arter. 



Så bygger vextlifvet sina yttre former, med en viss frihet 

 i utförandet, möjligen beroende af beskaåenheten, eller lämpad 

 efter rikedomen af det material, som erbjudes detsamma på den 

 torfva, vid hvilken vexten är fästad och genom de yttre förhål- 

 landen i öfrigt, under hvilka lifvet får utföra sitt arbete. Har 

 vexten icke som djuret sjelf förmåga att uppsöka sin föda; 

 icke frihet att välja den, eller att moderera den mängd som 

 upptages med roten, och som på ett eller annat sätt skall för- 

 arbetas, (assimileras eller afsöndras) — så kunde det måhända 

 böra antagas, att en viss föränderlighet i vexandet, i bildandet 

 af de yttre former, som derunder tillkomma, äfven nödvändig- 

 gjordes. Att således i sjelfva vextlifvets natur funnes en anled- 

 ning till större föränderlighet i yttre form, än som möjligen i den 

 fria naturen förekommer hos djurens olika individer af samma art. 



d) Abno7"ma förändringar i ijttre form, föranledda af 

 olika anledningar; olikheter, som mer eller 'mindre ligga 

 utanför artens normala formkrets. 



Uti det föregående har jag sökt lemna exempel på olik- 

 heter i yttre form, som lifvet ikläder sig hos en och samma 

 art, hvilka, huru stora de stundom kunna förekomma, ändock 

 måste anses såsom normala utvecklingar af samma lif. Det 

 gifves andra förändringar i yttre form, som stundom mera, 

 stundom mindre af vika ifrån de vanligen förekommande, hvilka 

 icke kunna betraktas hvarken såsom normala eller nödvändiga 

 företeelser af artens lif. De förra hafva, så långt efterforsk- 

 ningar och erfarenhet kunna gå tillbaka, utan tvifvel tillhört 

 artens egendomligheter, och de skola, enligt den Linneanska 

 uppfattningen, säkert återkomma så länge och livarhelst artens 

 lif framträder i sina naturliga former. De sednare tillkomma 

 väl alltid af någon, mer eller mindre tydlig, tillfällig anled- 

 ning, och försvinna förr eller sednare, när denna upphört att 

 verka. Linné uttalade också att en bestämd skillnad måste 



