72 AGARDH, LINNÉS LÄRA OM VEXTERNES ARTER. 



stammar, som krypa i jordbrynet, och med delar i öfrigt, som 

 tydligt bära stämpeln af en karg natur. Så förekomma på de 

 sandiga stränderue vid hafven, likasom på alpernes mera ex- 

 ponerade localer, många vextcr under form af nedliggande 

 tufvor, som under andra förhållanden få ett olika utseende. ') 

 Så äro de saltvattens alger, som förekomma vid Östersjöns 

 stränder, rediicerade till former, hvilka stundom äro så af- 

 vikande, att de fordom upptagits såsom egna arter; men följer 

 man Östersjöns stränder genom sundet till Kattegat, så ser 

 man ock huru, me*! den tilltagande salthalten i vattnet, de 

 förkrympta formerne återtaga sina vanliga dimensioner. Vi 

 veta också, att våra vanliga barrträd kunna, äfven på lokaler 

 som ligga jemte hvarandra, förete ett mycket olika utseende. 

 Sammanträngde i massor i skogarnes skugga, eller vexandc 

 glesa på de torf bildande kärren, få de af brist på ljus på det 

 ena stället, al" brist på passande näring på det andra, samma 

 tvinande utseende. 



De abnorma förändringar i artens utseende, h varpå jag här 

 ansett mig böra lemna några exempel, torde väl icke med fog 

 kunna anses såsom bevis för en hos vexten nedlagd tendens 

 att variera de normala formerne: de äro tydligen tillkomne 

 under inverkan af en yttre främmande orsak, som i vissa fall 

 synes öka, i andra fall minska den vanliga lifskraften. Och 

 då denna är beroende icke blott af jordmånens rikedom eller 

 brist på närande ämnen, utan jemväl och kanske i lika hög- 

 grad af atmospheriska förhållanden — af fuktighet, af ljus och 

 värme, — och dessa vilkor för lifvet i den fria naturen er- 

 bjvidas vexterne i oändligt skiftande gradationer, så är lätt be- 

 gripligt, att äfven här formerne kunna framträda mer eller 

 mindre olika. Men för så vidt som konsten lärt sig att lika- 

 som i en brännpunkt förena nämnde lifvets vigtigaste vilkor, 

 och jemka dem efter olika vexters olika fordringar, så skola 

 ock genom den de mest afvikande resultaten antagligen kunna 

 vinnas. 



') På öar, spridda i de stora oceanerne, få flera alger, hvilka der mera 

 än på andra ställen torde vara vitsatta för hafvets hela våldsamhet, ofta 

 form af nedliggande dyn-lika tufvor. De utmärka sig då icke blott genom 

 tätare förgrening och ofta rik rotbildning, utan äfven derigenom att skiljda 

 grenar sammanvexa sins emellan, så att hela ståndet kan sammanhänga till 

 en outredbar härfva af sammankopplade grenar. Så vidt jag kunnat se äro 

 flera af dessa alger endast locala former af arter, som på andra ställen 

 hafva ett annat utseende. 



