74 AUARUII, LINNÉS LÄRA OM VEXTEKNES ARTER. 



moderna läran om förklCnlnad, enligt hvilkeu arten sknlle äga 

 förmåga att ikläda sig särskilda färger oeh färgteckningar, 

 Il vilka för den kunde vara gagneliga, skvddande mot faror 

 o. s. v.; — torde nog hvila på en mycket osäker grund. 



Det gifves vidare bland vexterne åtskillioa andra slao- af 

 variationer, som här och hvar anträffas i den fria naturen, än 

 tillfälligtvis, än ofta återkommande hos samma vext; afvi- 

 kelser, hvilka konsten lärt sig att fortplanta och detta äfven 

 hos sådane arter, der en dylik förändring svårligen kunde 

 väntas. En sådan af mera egendomlig art förete de nu i 

 kultur ofta förekommande träd med händande grenar. Hos 

 björken, som i allmänhet har lina spensliga grenar, synes en 

 sådan förändring vara likasom mera natiirlig och äfven lättare 

 kunna iippstå genom blotta greuarnes förlängning och tillta- 

 gande tyngd. Men i kultur förekomma jemväl flera andra 

 träd (häng-)a.sÄ', (häng-)6oÄ; m. fl.), hvilka normalt hafva upp- 

 rätta och styfva grenar. 



Det är nogsamt kändt, att Ilex aquifoliam liitt skiljes från 

 nästan alla andra vexter genom sin egendomliga bladform. 

 Men man har former deraf, hos hvilka bladen afvika än genom 

 fullständig brist på taggar i bladens kanter, än genom att 

 hafva flera rader af taggar, och äfven på bladens yta. Endast 

 genom att med konst bereda afläggare, hvilka bibehålla stam- 

 ståndets egendomliofheter, kunna dessa eo-endomlio-a afarter 

 fortplantas till nva stånd. Den vanliga stamarten fortplantas 

 lätt genom frö. 



Hos andra buskar och träd känner man andra slag af 

 variationer; några utmärka sig genom blad af enklare form, 

 andra genom blad, som äro djiipare inskurna, eller flera gånger 

 delade än hos de normala formerne. Uti beskrifningar på 

 trädgårdsformer uppräknas sådane förändringar såsom ximplici- 

 folice, asplenifolice, laciniatm, pinnatifTda' o. s. v. De före- 

 komma ofta så starkt afvikande ifrån artens normala form, att 

 de väl kunde antagas utgöra egna arter. Ett af de äldsta 

 exemplen pa denna slags afarter känner man hos flädern 

 iSambucus nic/ra, laciuiata). Såsom analogn former af boken 

 uppräknas Farfus Jieterophi/lla, F. hwiinufa, F. asplenifolia, F. 

 salicifolia o. s. v. 



Afvcn hos ahnen finnas afarter af olika slag, om hvilka 

 det uppgifves, att de vid frösådd icke bibehålla sig oförän- 

 drade. Om flera eller fiirre af de uppgångne plantorne bibe- 



