94 a(;akdh, ijnnes j.ära om vexteunes arter. 



sålunda den hybridii alkoiniiian icke vore endast tillfalliir, 

 utan ett allmänt medel att så väl vidmakthålla vextriket, som 

 iifven att vidare utveckla oeh fortbilda detsamma. Men i 

 motsats härtill följer det af mina undersökningar öfver fertili- 

 teten af äfven de fruktbaraste hybrider, att deras uppkomst 

 år tillfällig, eller med konst åstadkommen, oeh följaktligen att 

 nämnde åsigt är en ohållbar hypothes. Den stora olikheten 

 och ol)estänfligheten i fruktbarhet hos bastarder af icke blott 

 nära beslägtade arter, utan äfven af en och samma art vid 

 olika tider, och till och med hos de samtidigt tillkomne, äfven- 

 som bastard-artens successiva aftagande och utslocknande, lika- 

 som slutligen den prepotenta inverkningen af stam-arternes be- 

 fruktningsämne, hvarigenom hybriderne, iifven om de vore 

 fruktbara, måste återgå till stamarterne, bevisar att hybridi- 

 tismen icke ens förmår vidmakthålla sin egen form, än mindre 

 kan bidraga till vextrikets fortbildning, och följaktligen icke 

 kan vara medel Lor naturens ändamål, helst då, i motsats här- 

 till, vi se de rena arterne både bibehålla och förnya sin frukt- 

 barhetsförmåga i alljemt nya generationer. ()ch detta allt ve- 

 derläffoes icke deraf, att några fa fruktbara bastarder, om man 

 fortfar att )ned konst befrukta dem med o.get pollen, under- 

 stundom och småningom tilltaga i fruktbarhet. Ofverlemnade 

 at sig sjelfve skola de dö bort, enär de sjelfve icke förmå fuU- 

 g()ra en befruktnina; ((järtner Bastard-erzeug . p. 417 — IS 'J. 



Med aiseende på sådane förändringa]' i artens yttre form, 

 som torde kunna anses utgöra IVirändringar inom dess normala 

 formkrets, några beroende af vextens förmåga att adaptera 

 sina delars form. deras beklädnad, och i viss mån äfven deras 

 verksamhet efter olika förhållanden på olika localer o. s. v., 

 andra af ålders olikheter, pubertets-förhållanden ra. m., så torde 

 visserligen sådane förändrinoar icke kunna anses utgöra något 

 bevis för artens tendens att utbilda sig till nya arter. 



Hvad slutlio-en ang:år de individuela olikheter, som öfver- 

 allt förekomma inom artens formkrets, större eller mindre, 

 tydligare framträdande hos några, knapt märkbara hos a.ndra, 



M Xaudiii har rcclo.trjort tor en series af försök öfver hybrida formerh 

 permanens: dervid han kommit till det resultat, att den hybrida formen 

 försvinner successivt, för att alltmera öfvergå till en af stamarternes typi- 

 ska former. So Annalen des- ^ciene. Nat. Ser. IV vol. i). 



Många nyare författare kunde jemväl citeras för olika meningar; men 

 jag har här. som i vissa andra frågor, med flit undvikit sådane observatio- 

 ner, der en förutfattad mening möjligen lätt ger åt resultatatet en alltför 

 subjectiv tydning. 



