BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND 10. N:0 12. 101 



förhållanden synes hämmad, så torde det väl kunna antagas 

 att nämnde organer icke hafva någon function att fullgöra i 

 individets eget lif. 



Om, å andra sidan, hos de annuela vexterne äfven det 

 frodigaste individuela lif afslutas, så snart fortplantuingsorga- 

 nerne äro färdigbildade, om hos de bienna vexterne ett två- 

 årigt, om hos Agave ett mångårigt lif jemväl afslutas med frukt- 

 och fröbildningen; om hos perenna örter, buskar och träd 

 vissa grenar utbildas på eget sätt, och genom särskilda karak- 

 terer skilja sig från dem, som afse ståndets individuela ut- 

 bildning (föryngring); om det är på dessa säregna grenar, 

 som blommor och frukter komma till utveckling; om dessa 

 grenar efter en enda eller flera, är efter år framkommande, 

 fruktsättningar dö bort eller afkastas; månne icke alla dessa, 

 hos olika arter olika förhållanden, hvardera på sitt sätt lemna 

 antydningar om en viss motsättning emellan individets lif och 

 artens, och huru det förras utveckling och fortvaro i vissa 

 fall (hos de blott en gång blommande), genom naturens egna 

 bestämmelser offras för artlifvets fordringar? 



Om den ändamålsenlighet, som Linné antog öfver allt 

 kunna spåras i naturens skapelser, verkligen förefinnes, men 

 blommor och frö icke synas hafva någon function att fullgöra 

 för iudividernes lif; om de likväl utbildas hos hvarje art, utan 

 kändt undantag; om med afseende på mångfald i form och 

 rikedom, naturen ingenstädes synes mera hafva slösat, ingen- 

 städes synes hafva nedlagt mera konstfärdighet — om ett 

 sådant uttryck kan tillåtas — än på alla blomningen till- 

 hörande delars utveckling, och, så vidt vi om det dermed af- 

 sedda ändamål förmå dömma, på deras lämplighet derför; så 

 måste väl tillvaron af dessa organ tyda på ett både allmänt 

 och vigtigt ändamål, och på ett ändamål som måste antasfas 

 rara af till och med mera vifft än tillgodoseendet af det in- 

 dividuela lifvets bestånd. Det förekommer mig, som skulle 

 dessa förhållanden nödvändigtvis tyda på ett särskildt artens 

 lif, till hvars uppehållande hvarje individ har i sin mån att 

 bidraga, och detta stundom med uppoffring af hvad som för 

 det individuela lifvet kunde vara mera förmånligt. 



Om det vore så, som i nyare skrifter så ofta framhålles, 

 att en ständig strid pågår emellan de för sin tillvaro käm- 

 pande individerne, och att, för att kunna bestå i denna strid, 

 alla det individuela lifvets krafter måste anlitas; att hvarie 



