BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND 10. N:0 12. 107 



följa ytterligare flera conseqvenser, hvilka synas mig hafva icke 

 ringa betydelse för flera af de frågor, som i denna skrift blif- 

 vit berörde. Hafva hos de dioika vexterne stånd af ettdera 

 könet icke förmåga, att vid bildandet af nya stånd (genom 

 rotskott, eller på annat sätt tillkommen delning) utbilda dessa 

 till stånd af andra könet, så torde vextens egen förmåga att 

 under den antagna striden för tillvaron ombilda sig till nya 

 och i striden bättre bestående former vara mycket tvifvelak- 

 tig. Det kan nemligen icke gerna förnekas, att ombildningen 

 af ett kön, som finnes i öfverflöd, till ett annat som saknas, 

 måste betraktas såsom en förändring, hvilken man väl skulle 

 kunnat vänta lättast böra genomföras, och som i alla händel- 

 ser vore den naturligaste, för så vidt som här alsåges bildandet 

 af delar, som otvifvelaktigt ligga inom artens normala form- 

 krets. För mig vill det synas som vore detta från de dioika 

 vexterne hämtade bevis för vextens oförmåga, att sjelf vid 

 behof kunna ombilda sina delar, på det bestämdaste talande 

 emot den Darwinska uppfattningen i nämnda afseende. 



Om, enligt hvad här blifvit påpekadt, det gifves 2me olika 

 sätt, hvarpå vexterne förökas; om för hvardera finnas särskilda 

 delar eller organ, och resultatet blir ett annat, allt eftersom 

 de nya individerne bildas på det ena eller andra sättet; så 

 torde det väl kunna antagas, att de olika förökningssätten 

 afse olika ändamål, och hafva hvardera sin särskilda betydelse 

 för vextens lif. I det ena fallet är det en moderståndets redan 

 anlagda del, som på ett eller annat sätt skiljes dcrifrån, för 

 att bilda ett eget stånd — en knopp, som hos olika vexter 

 kan framkomma på många olika delar af vexten (såsom rot- 

 skott, lökar, stoloner, bulbiller o. s. v.); i det andra fallet är 

 det en på bestämdt ställe tillkommen, och genom samverkan 

 af organ, som synas endast för denna function blifvit bildade, 

 frambragdt del (^embryo, spora), hvilken äfven genom sin egen 

 ställning (radieulans riktning inom fröet) oftast antyder, att 

 den icke är afsedd att utvecklas på det egna moderståndet. 

 Om de nya stånd, som tillkomma genom en ståndets på ett 

 eller annat sätt genomförda delning, bibehålla alla stam-stån- 



gata {Genwi. arh. p. 4). Annn under den post-Linneiska tiden uttalades: 

 Genimw individmim contimiant, semina speciem propcujant (Lirik Phtlos. 

 Bot. p. 208); och det var i tvifvelaktiga fall, såsom jag ofta vågat åberopa, 

 för de flesta botanister intill den nyaste tiden, fortplantningens resultat som 

 ansågs afgörande för bestämmandet af hvad som borde anses såsom varia- 

 tion eller egen art. 



