BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND 10. N:0 12. 109 



Det är visserligen vanlio-t att anhängarne af de Darwinska 

 åsigterne taga för bevisandet af dess satser ofta sin tillhjelp 

 till den långa tid, hvarunder nutidens vexter kunnat, steg för 

 steg, ifrån få former — eller från ett enda o-nmdämne — 

 småningom utbilda sig till den stora mångfald, som nu före- 

 linnes; och att der denna tid icke räcker till, anlitas ofta det 

 paleontologiska materialet, samt i nödfall äfven de geologiska 

 häfdernes ofullständighet. Men om man, när det gäller att 

 framställa jordens bildningshistoria, söker förklaringen för det 

 förflutna i hvad som nu pågår, iinder förutsättning af utveck- 

 lingens fortskridande alltjemt på enahanda sätt, så kunde det 

 måhända väl anses berättigadt, att, när det gäller bevisföring 

 för ett efter bestämda lagar fortgående vextlif, äfven draga 

 slutsatser om det som fordom varit ifrån hvad nu detta vextlif 

 sjelf uppenbarar. Under denna förutsättning skall jag tillåta 

 mig fästa uppmärksamhet på några dess förhållanden. 



jMan har länge vetat, att det gifves träd som hafva en 

 mycket hög ålder, hvilka, för så vidt kändt är, icke afvika i 

 andra afseenden från yngre träd af samma slag. När de bör- 

 jade sitt lif funnos visserligen inga häfdetecknare, som angif- 

 vit deras födelseår; men man kan vanligen genom räknande 

 af årsringarne på det nogaste bestämma ett träds ålder: och 

 der ett träds storlek gör en noggran räkning omöjlig, torde 

 dock tillnärmelsevis man kunna uppskatta åldren af sådane 

 mycket gamla träd. Man antager sålunda att det finnes träd 

 af Wellingtonia, som äro 2 — 3,000 år gamla; och hos några 

 andra träd har man uppskattat åldern till 5 — 6,000 år. Om 

 nu, såsom af det ofvan anförda synes framgå, ståndet bibe- 

 håller sina individuela egendomligheter så länge detsamma 

 eger bestånd, så har man väl äfven rättighet antaga, att dessa 

 vextlifvets åldringar icke utgöra något undantag ifrån den all- 

 männa regeln. Man synes således hafva ett positivt bevis för 

 att arten, sådan den nu är representerad i dessa gamla träd, 

 icke undergått någon förändring under de perioder af 2 — 3,000, 

 ja måhända af 5 — (3,000 år, under hvilka dessa träd lefvat. 

 Om nu de yngre plantor, som bestå jemte de gamla af flera 

 af dessa arter, om de plantor af Wellingtonia (Sequoia gigantea), 

 som nu uppdragas genom frö öfverallt i Europas trädgårdar, 

 icke antyda någon afart från de gamla moderstånden, så synas 

 väl dessa förhållanden kunna åberopas såsom directa bevis för 

 artens oföränderlighet under mycket långa tidsperioder. 



