112 AGÄRDH, LINNÉS LÄKA OM VEXTERNES ARTER. 



fredsställas; rötter, som banat sig väg till draineringsrör, kunna 

 inom dem uppnå en förvånande utveckling. 



Vissa vexter trifvas på en undergrund af kalk, andra på 

 granit; torfmossarne nära andra arter än sanden; och många 

 exempel kunna anföras på vexter, som tydligen äro danade 

 för att lefva under säregna förhållanden. På sandfält, ännu 

 icke upptagne af andra vexter, ser man Carex arenaria skjuta 

 sina under ytan krypande rhizomer i lång utsträckning, och i 

 nästan raka linier, antydda genom de här och hvar framkom- 

 mande nya stånden; hvarjc sådant nytt stånd kan blifva ut- 

 gångspunkt för nya rhizomer, och så allt vidare. Flera andra 

 vexter »binda sanden» hvardera på sitt sätt. Cirsium arvense 

 skjuter på liknande sätt sina rhizomer djupt nere i åkerns 

 mylla. Och på bottnen af kärr och stränder utbreda sig andra 

 vexter på motsvarande sätt. 



Kundt kring oceanens ofta träskartade stränder inom tro- 

 pikerne förekomma ett eget slags skogar. Mangrove-skogarne 

 (olika arter af BJiizophora, Avicennia m. fl.), hvilka, säger Lind- 

 ley (Veg. Kingd. p. 727) hafva en vigtig uppgift i natm'ens 

 ekonomi, i det de årligen från oceanen inkräkta nya sträckor 

 af land. Detta sker dels genom rötternes successiva utbred- 

 ning, dels genom fröna, som gro medan de ännu finnas qvar 

 inom frukten. Ifrån stammens nedre del, något ofvanom vatten- 

 ytan, sträcka sig rötterne bågformigt utåt, för att på en ny 

 plats nedtränga i mudden, och der gifva upphof till ett nytt 

 stånd. Dessa nya stånd fortfara att vexa på samma sätt, genom 

 framskjutande af nya rötter, tills de uppnått en höjd af omkring 

 15 fot, hvarefter rötterne utbreda sig mindre, men kronan i 

 stället starkt utvecklas, sträckande grenarne utåt i alla rikt- 

 ningar. Ifrån grenarne' och de inom frukten groende fröna 

 nedsändas rötter, som småningom blifva till nya stammar. Så 

 utvecklas Mangrove-bältet till en labyrinth af hvarandra kor- 

 sande stammar, grenar och rötter. Om Avicennierne uppgifver 

 Lindley, att deras bågformiga rötter ofta sträcka sig 6 fot 

 öfvcr vattnet, innan de sänka sig ned deri; och att deras nakna, 

 sparris-likt uppskjutande skott hafva ett mycket egendomligt 

 utseende. 



Det är hos oss väl bekant att Sphagnum-avtei-ne företrädes- 

 vis trifvas i grundare kärr, som tidtals fyllas med vatten, 

 tidtals nästan uttorkas. Vid kärrets uttorkande skulle de sakna 

 det för dem, som det synes, oumbärliga vattnet, om de icke 



