132 AGAUUH, LINNÉS LÄRA OM VEXTERNES ARTER. 



andra, eller den blir ett sammansatt träd ined olika formade 

 delar; antingen den fortsätter att vexa på detta sätt under 

 kortare tid eller under längre, så inträder förr eller sednare 

 en period, då den upphör att fortbildas på det sätt, livarpå 

 den allt dittils utvecklats; hos alla högre vexter framträda 

 delar, som äro mera eller mindre afvikande från dem, samma 

 vext förut utvecklat. Hvarföre, kunde man vilja fråga, fort- 

 går icke utvecklingen alltjemt på enahanda sätt; hvarför 

 framträda vid pubertets-perioden, som hos träden kan inträffa 

 efter många års föregående utveckling, nya delar af alldeles 

 eget slag, som synas fullkomligt umbärliga för individets eget 

 lif, men som hafva den största betydelse för den art, som indi- 

 videt tillhör? Tillkomma icke dessa delar på ett sätt, som icke 

 låter förklara sm af vextens föreo-ående lif? De tillkomma 

 väl för fullgörandet af ett nytt under: fortplantningens under. 



De gröna Algernes sporidier äro ofta, äfven när de här- 

 stamma från mycket olika arter, hvarandra så lika, att äfven med 

 nutidens bästa optiska instrument man stundom torde hafva svårt 

 att finna några olikheter dem emellan; enahanda är förhållan- 

 det med sporernc hos inånga af de Cryptogama vexterne; 

 och det torde väl äfven vara möjligt att uppsöka embryoner 

 hos Fhanerogamerne, som, ehuru tagne af frö tillhörande olika 

 vextfamiljer, dock kunde vara hvarandra mycket lika. Hvar- 

 före, kunde man väl hafva skäl fråga, utveckla sig de sins- 

 emellan så lika sporidierne, sporerne och embryonerne, till 

 så olika slag af vexter, och hvarföre till vexter, som öfverens- 

 stämma med modervexten? Man hänvisar ofta, såsom för- 

 klaring derför, till en ärftlighetens lag, likasom vore det un- 

 derbara undanröjdt genom hänvisandet till en allmän lag, 

 som väl endast sjelf torde kunna förklaras såsom ett under. 

 Det är medelst detta som artcrne vidmagthållas i naturen: 

 Arternes under. 



Man har trott sis»- kunna förklara måno-falden i naturen 

 genom antagandet af successiva förändringar under yttre för- 

 hållandens påträngande inflytande. Nutidens fullkomligare vex- 

 ter skulle leda sitt ursprung från enklare stamfäder, hvilka i 

 sin ordning skulle hafva uppkommit från än enklare, tills man 

 vid stamtaflans urgrund i den oformade protoplasma-klumpen 

 funne det gemensamma urämnct. Men månne man på detta 

 sätt skulle lyckas eliminera undret i naturen? Huru, kunde 

 man väl vilja fråga, uppkom denna första protoplasmaklump? 



