BIHANG TJLL K. SV. VET.-AKAL). IIANDL. BAND 10. N:0 12. 133 



Man liade fordom att tillgå den så kallade Priestleyska gröna 

 materien till förklaring af de små organismer, som utvecklas i 

 vatten och på fuktiga ställen; men den är längesedan ut- 

 mönstrad nr vetenskapen, likasom andra föreställningar om en 

 nutida organismers uppkomst genom generatio oiquivoca. Och 

 vidare kunde man väl vilja veta, huru och hvarföre denna 

 första protoplasmaklump iklädde sig organisk form; genom 

 hvilken strid för tillvaron den utbildades i särskilda former 

 o. s. v. Näppeligen torde Descendenstheorien förmå eliminera 

 undret såsom öfverflödigt för tydandet af organismernes till- 

 komst. Undret torde nog stå qvar, om ock förlagdt till annan 

 plats — »dit föreställningen följer mindre med och ser mindre 

 klart». 



De som antaga Variabiliteten i naturen såsom grund för 

 nya formers uppkomst, och anse varietet och art endast såsom 

 gradationer, hafva till stöd för sin åsigt vanligen åberopat 

 förhållandet hos vissa slägten, inom hvilka det synes vara 

 förenadt med stora svårigheter, att skilja emellan närstående 

 arters, som det antagits, i hvarandra öfvergåendc former. Älan 

 har sagt, att formerne inom sådane slägten »are in a state of 

 unstable cquilibrium»; och man antager väl, att arternc i dessa 

 slägten ännu icke satt sm, icke fått sin inbördes bec-ränsnins: 

 genom svagare formers bortfallande, hvarigenom de under 

 kampen för tillvaron segrande formerne först finge sitt ut- 

 seende af skiljda arter. Då inom många slägten — och väl 

 äfven inom det vida öfvervägande antalet — arterna tydligt 

 nog äro åtskiljde, så skulle icke dessa för närvarande vara i 

 det tillstånd af unstahle equilibriurn, hvarunder formerne mång- 

 faldigades; men dessa antagas väl antingen förut hafva varit, 

 eller framdeles kunna öfvergå till ett liknande stadium. Man 

 får på detta sätt visserligen en förklaring för de olikheter, 

 som arternc förete inom olika slägten; man eliminerar må- 

 hända undret af arters olikhet inom olika slägten, men månne 

 icke undrets hy dra skjuter fram ett eller liera nya hufvuden 

 på andra ställen? Eller hvarföre händer, att ett slägte, som 

 förut haft skarpt skiljda arter, och i enlighet med ärftlig- 

 hetens lag alltjemnt bör framkomma i sina lagbestämda for- 

 mer, periodvis öfvergår till motsatsen häraf? Hvilka medel 

 använder naturen för att framkalla en sådan förändring? Hvar- 

 före har det ena slägtet sitt »equilibrium;^ på en tid, det an- 

 dra på en annan? Vore det de yttre omständigheterne, som 



