14 AXEL HAMBERG, HYDROGRAFISK-KEMISKA IAKTTAGELSER. 



CL), och om deras svafvelsyrehalt relativt till klormängden 

 afveu kan kallas nära nog kolossal (den ligger ungefär mellan 

 15 och 80), så är likväl den absoluta svafvelsyrehalten så liten, 

 att till och med en jemförelsevis stor mängd isvatten endast 

 i rino-a o-rad förmår höja relationen mellan svafvelsyra och klor 

 i hafsvattnet. Detta kan illustreras af följande exempel: 



1) Antao- ett hafsvatten, till sin sammansättning sådant 

 som medeltalen för grupp 4; d. v. s. det har 



, SOo . 100 



klorhalten svafvelsyrehalteu och — = 



1,8084 proc, 0,207 70 prOC. 11,482. 



2) Antag vidare, att detta vatten genom issmältning blif- 



ver utspädt och erhåller en sådan sammansättning, som angifves 



af medeltalen för grupp 3; d. v. s. det har 



„ , , , SO, . 100 



klorhalten svafvelsyrehalteu och — =■■ 



01 



1,6523 proc, 0,18997 prOC 11,499. 



3) Om man nu till sist antager, att det isvatten, som 

 åstadkommit denna utspädning, är af klorhalten 



0,005 proc, 

 så följer deraf, att det måste vara af svafvelsyrehalten 



0,002 8 7 proc. 

 och hafva förhållandet mellan svafvelsyra och klor (om Cl = 100) 



57,41. 

 Om isvattnets klorhalt hade antagits vara större, skulle 

 rationstalet blifvit mindre och tvärt om. 



Det framgår emellertid utan gensägelse, att det fordras 

 ett isvatten af mycket hög svafvelsyrehalt för att framkalla 

 en jemförelsevis obetydlig höjning af den relativa svafvelsyre- 

 mängden i hafsvattuet. Man torde således knappast få vänta 

 sio- differenser större än dem jag erhållit. Det återstår att 

 genom en till ytterlighet skärpt bestämningsmetod visa dem 

 tydligare, än mina siffror mäktat. 



2. Om qväfgaseu i hafsvattnet. 



Det hade länge rådt den villfarelsen, att lufthalten i haf- 

 vets djupare delar skulle vara ofantligt stor och i någon mån 



