38 AXEL HAMBERG, HYDROGRAFISK-KEMISKA IAKTTAGELSER. 



synes, i desto större mängder, ju lättsmältare glaset är. Med 

 afseende på kallt vattens verkningar känner jag deremot inga 

 bestämda uppgifter. Någon afgörande förkastelsedom öfver 

 de i tabellen upptagna bestämningarna på alkaliniteteu vill jao- 

 derföre ej uttala. 



Hvad nu sjelfva bestämningsmetoden beträffar, så lär väl 

 resultatet alltför mycket röna inflytande af kokkolfvens be- 

 skaffenhet, kokningens varaktighet m. m. för att dessa faktorer 

 ej behöfde tagas med i räkningen. Jag har emellertid icke gjort 

 det, emedan jag för sent fick kännedom om deras betydelse. 



Beträffande bestämningarna på totalmängden kolsyra torde 

 tabellen srifva en o-od föreställning om metodens brukbarhet. 

 De fem dubbelanalyserna gifva mediumfelet + 0, 12 proc. af 

 den bestämda qvantiteten. 



Emedan jag sålunda ansåg mig i jemförelse med tidigare 

 observatörer hafva begått mycket små analytiska fel, hoppades 

 jag att af mina siffror kunna draga bestämda slutsatser. Men 

 deruti hade jag ej mycken framgång. 



De differenser i relativ kolsyrehalt I — ^ — I, som tabellen 



visar, äro högst betydliga, till och med 50 gånger så stora 

 som det dubbla medelfelet för hvarje enkel bestämning. Det 

 är visserligen påfallande, att de vatten, som hafva låg tempe- 

 ratur, i allmänhet ega en hög kolsyrehalt och tvärtom, men 

 alltför många betydande undantag och oregelbundenheter finnas 

 för att med någon trygghet kunna draga denna slutsats. 



Vid den tid, då jag sysslade med tolkningen af ofvan- 

 stående tabell, var min uppfattning af kolsyrans förekomstsätt 

 i hafvet identisk med Tornöes, och det öfverensstämde just 

 ej med hans åskådningssätt att tänka sig någon af tempera- 

 turen beroende variation i kolsyrehalten. 



Jag var rädd för, att jag hade begått ett fel vid dessa 

 analyser. Tobnöe tycktes vara af den åsigten, att hafsvattnet 

 ej är fullt mättadt med kolsyra. Jag fruktade, att mina prof 

 möjligen hade tagit upp någon kolsyra ur gunrumsluften före 

 insmältningen. Jag beslöt derföre att pröfva, om hafsvattnet 

 verkligen hade någon förmåga att upptaga mera kolsyra, än 

 det i naturen egde, samt tillvägagick dervid på följande sätt. 



Experiment 1. Det hafsvatten, som enligt bestämningarna 

 N:o 23 och 24 skulle hafva kolsyrehalten 49,7 c. c. per liter, 

 behandlades i en kolf med en konstant ström af vanlis: rums- 



