54 AXEL HAMHEllO, IIYDROGKAEISK-KEMI^KA IAKTTAGELSER. 



ur nu färdig för börjande utkokuing och har ungefär det ut- 

 seende, som taflan 4 visar. 



Urkohiingen. Innan man börjar urkokningen, måste man 

 tillse, att kr. 3 eller kr. 4 samt kr. 1 och kl. 9 äro stängda, 

 men kr. 2 och kl. 8 öppna. Vattnet i P upphettas till kok- 

 ning, ångan uppvärmer vattnet i U ^) och dcrmcd äfven qvick- 

 silfret och vattnet i B. Derefter sänkes R^ så långt ned, att 

 vattnet i B börjar koka. När vattnets öfra yta sjunkit un- 

 gefär till p, stänges kr. 2. i?2 sänkes derpå. Kr. 6 och 7 

 hålles stängda, men 3, 4 och 5 öppna, så att den urkokade 

 luften öfverföres från den öfre delen af B till mätröret il/,. 

 Emedan det i allmänhet ej är möjligt att erhålla all (luften 

 och) kolsyran urkokad på en gång såsom en samlad gasmassa, 

 utan i flere för hvarje gång allt mindre partier, så begagnar 

 man klickan K till reservoar för den samlade mängden af 

 gas; d. v. s.: hvarje större eller mindre urkokad gasmängd 

 föres först från B m i mätröret il/,, derifrån in i K. 



Man måste alltid se till, att ei nåoon onödi» och skadliij 

 vattenmängd nedkommer i K och il/,, hvilkas glas- och qvick- 



') Detta vattenbad U har ej användts förr än vid de allra sista urkok- 

 uingarua. Anledningen, hvarför jag ansåg det fördelaktigt var föl- 

 jande : 



Långvarig beröring med vattenånga tyckes hafva ett menligt in- 

 flytande på glas. Det visade sig också snart vara en stor svårighet 

 att till ballongen B erhålla en glassort, som något så när motstod 

 vattenångans inverkan. Det glas, som först användes, uthärdade ej 

 mera än 4 urkokningar; derefter började små sprickor uppkomma på 

 glaset, hvilka allt mer och mer växte. Då erhöll jag genom. Professor 

 •Petterssons försorg glasmateriel från Geissler i Bonn till en ny 

 urkokningsljallong. Denna höll under omkring 60 urkokningar. När 

 äfven den började spricka sönder, löstogs sjelfva ballongen B från 

 glaskranarna och egnades någon om än ganska ytlig undersökning. 



Jag hade förut iakttagit, att vid en temperatur af omkring 200" 

 å 300'' (efter gissning 1) sådana glasytor, som angripits af vattenånga, 

 blifva matta, skrofliga och fullsatta med krökta genomlysande fjäll 

 eller borst. Dessa bestå sannolikt af en kiselsyrerikare substans än 

 den egentliga glasmassan. 



Vid en dylik upphettning af ballongens yta visade det sig, att 

 de delar, som varit utsatta för vattenånga, voro högst betydligt om- 

 vandlade, de, som hade befunnit sig i kontakt med hett vatten, voro 

 jemförclsevis obetydligt angripna, och de, som endast hade stått i 

 beröring med hett qvicksilfver, voro icke alls förändrade. 



Det var med anledning häraf, som jag beslöt att så mycket som 

 möjligt skydda ballongen för vattenångans direkta inverkan genom 

 att hålla den omgifven med ett särskildt vattenbad U. Huruvida 

 detta har åsyftad verkan, kan ännu ej uppgifvas. Om glasets för- 

 ändring beror på det heta vattnets förmåga att lösa olika bestånds- 

 delar af glaset i olika mängder, bör naturllgen vattnet i U ombytas 

 mycket sällan eller förut vid hög temperatur vara mättadt med glas- 

 substans. 



