nioisen tekijä valttäniilttömästi hankittava. Ja tämä saatiinkin. pääasiallisesti 

 Castrén'in tuimesta. Jo Kalevalan painamista alotettaessa lupautui Schiefnek 

 sen kääntäjäksi. Arkki arkilta lälietettiin valmistuva uusi laitos hänelle, ja 

 arkki arkilta käänsi hän sen, niin joutuisasti, etta käännös oli valmis melkein 

 ylulen ajoin kuin alkuperäinen oli painettu. Mutta käsikirjoituksen tarkasta- 

 minen täällä ja kustaiitajan etsiminon ottivat niin paljon aikaa, etta saksannettu 

 Kalevala västa kalulen vuoden kuluttua eli lopulla vuotta 1852 täällä tuli 

 painosta ulos, J. C. Frenckcllin ja Pojan kustannuksella, nimellä: Kalevala^ 

 das National-Epos der Finnen, nach der zweiten Ausgabe in^s Deutsche iiher- 

 trafien von Anton Schiefner. 



Tässä kohdin ei mikään liene niin luonnollista kuin kysymys: minkälainen 

 on tämä saksalainen Kalevalan käännös, jota Kalevalan ystävät niin hartaasti 

 olivat toivoneet? Tähäu kysymykseen vastasin mina jo kohta sen ulostultua 

 pitemmässä arvostelussa : Granskning af Hr Schiefners öfversättning af Kale- 

 vala {Suomi, tidskrift i fosterländska ämnen, 1853 ss. 49 — 99). Siinä lausn- 

 mani käsityksen mukaan, josta niinulla ei vieläkään, likemmäksi kolmen kym- 

 menen vuoden kuluttua, ole syytä luopua, haittaa täta käännöstä se sama muo- 

 dollinen vika, joka kaikkia muitakin Kalevalan runomitoin tehtyjä kääimöksiä, 

 Castrén'in ruotsinnoksesta alkacn Collan'in ruotsinnokseen saakka, nim. etta 

 käännös runomuodossa varsin köyhästi vastaa alku])eräisen suurta 

 rikkautta. Niiden tekijöistä ei näet yksikään liuomainnut talii ottanut 

 huomaitaksensa sitä seikkaa, etta suomalaisen vanhan runoii nelitrokainen säe 

 on aivan toista, toista samanlainen säe nykyis-europalaisissa kielissä. Näissä 

 perustuu runon rakennus järkähtämättömästi korolle, taikka, toisin sanoen, 

 ainoastaan korollisia tavuita pidetään niissä pitkiuä ja ainoastaan tämmöiset 

 kelpaavat siis olemaan runojalan nousuina. Sanakorko ja runokorko sattu- 

 vat niissä näin muodoin aina yhteen, josta sellainen säe kuin nelijalkainen tro- 

 kainen pitemmän päälle tulee kärsimättömän yksitoikkoiseksi. Meidän vanhassa 

 rnnossa ei asianlaita likimaillenkaan ole tämänkaltainen. Hyvässä vanhassa 

 runossa on korkeintaan vaan puolet säkeistä semmoisia, joissa runokorko ja 

 sanakorko övat päällekkäin. Vähintään toinen puoli niistä on sellaisia, joissa 

 runokorko polkee sanakoron eli korollinen tavuu kulkee lyhyestä ja on runo- 

 jalan laskussa. Täten syntyy sanojen leikkaus eli cêesuri, jota samassa säkeessä 

 voipi olla ei vaan yksi, mutta kaksi ja kolmekin, ja joka runon rytmille antaa 

 viehättävän vaihettelevaisuuden. Nämät vanhan runon mitalliset seikat tekevät. 

 etta sen nelitrokaiset säkeet vilisevät liikkuvaisuutta ja erilaisuutta, silloin kuin 

 nelitrokaiset ruotsalaiset tahi saksalaiset säkeet väsyttävät uneljaalla yhtäläisyy- 

 dellään. Täta eivät arvattavasti Kalevalan kääntäjätkääu, enemmän ruotsalaiset 



2 



