10 



kuin saksalaisetkaaii, oie voineet välttää, jonkn tähden son päästä päähän luke- 

 miseen lieidän käännöksistään tarvittaneeukin tavallista suurempi kestäväisyys. 

 Tämä 011 sitä tarpeellisempi kuin näinät kääniiökset ovat aivan silipiilitaat kai- 

 kesta runopuvullisestakin somistuksesta. Niideii tekijät civät iiäet ole yrittä- 

 iieetkääii iiiilläiin korvaaiiiaan suomalaiseii ruiioii alkusoiiitua, joka tässä kui- 

 tenkiii sääiuiöllisesti ilmautuu jok' ainoassa säkeessä. Erilaisuus alkukirjaii ja 

 maiiiittujen käännösten välillä on näin muodoin runomitallisessa ja runopuvnlli- 

 sessa katsannossa jälkimmäisten vahingoksi armottoman sunri. Tämän erilai- 

 suuden olisivat kääntäjät käännöksiänsä tehdessäiln voineet välttää taikka aina- 

 kin vähentää tavalla talii toisella. Täliän soveljaiksi keinoiksi ehdottelin minä 

 yllämainitussa arvostelussani : että kuliunkin runosäkeesen trokain sijaan yliteen 

 tahi pariin jalkaan pantaisiin daktyli; että joka toinen säe saisi n. k. maskuli- 

 nisen (pitkätavuisen) lopun; ja että nämät tämmöiset loput parittain olisivat 

 soinnussa. Tällainen menetystapa antaisi runoniitalle enemmän vailiettelevai- 

 suutta sekä vilkkautta ja kielelle jonkinlaista sointua,. jota paitse runo ei ole 



runoa. 



Sen puutteellisuuden oliessa, joka nyt kosketetuissa seikoissa haittaa 

 Schiefner'in käännöstä, rumentaa sitä myöskin koko joukko pahoja käännös- 

 virheitä, jotka minä yllämainitussa arvostelussani toin ilmi. Hän ei tuntenut 

 Suomen kieltä siinä määrin kuin vanlian ninon kääntäjän tnlee sitä tuntea, ja 

 luotti elikä liiaksi sekä aistiinsa että käsikirjoituksensa tarkastajoiliin täällä, 

 jotka jälkimmäiset kenties eivät toimittaneet tarkastus- ja korjaustyötänsä nun 

 ankarasti kuin asian etu olisi vaatinut. Schiefner oikasi kohta virlieet pitem- 

 mässä kirjoituksessa: An die Leser der deutschen Kalevala-U eher Setzung (Bul- 

 letin 1854, palsto 129 ss.). 



Toiselta puoleii on kuitenkin Schiefner'in puolustukseksi lausuttava, että 

 noiden runomitallisten ja runopuvullistcn korvansten toiineenpanijaksi, joita 

 edellä-sanotussa Kalevalan kääntäjältä vaaditaan, olisi tarvittu oikea runoilija, 

 ja että niiden toimeenpano, joka tuntuvasti olisi vaikeuttanut kääntämistyötä, 

 olisi vuosin moninkin voinut viivyttää tämän työn valmistumista. Ja ehkäpä 

 se seikka, että kääntäjä oli proosan mies ja kielentutkija, jonka muka voi 

 luuUa kaikessa uskollisesti noudattaneeu alkukirjaa, isomman yleisön mielestä 

 antoi enemmän takeita siitä, ett' ei kääntäjä käännökseensä ollut „pannut 

 omiaan", kuin jos kääntäjä jo ensi kerralla olisi kokenut ja koettanut täyttää 

 korkeammankin taiteellisuuden vaatimuksia. Runollisuuteen katsoen taas on 

 sitä Kalevalan runoissa nun äärettömän runsaasti, ett' ei proosallisinkin kään- 

 nös voinut sen ihanuksia pcväti tahi edes likimaillenkaaii peittää taikka 

 hävittää. 



