II 



Loppupäätös ScHiKFNEii'iN Ivalcvahui kääiinöksestä on sus oleva se, etta 

 vaikka se ei ole taiteellisesti telity ja monin paikoiii lieikosti, vieläpä väärinkiu, 

 tulkitsee alkukirjan lausiimia, niiii on se tiettävästi kauan ollut ainoa ja alati 

 luotcttavin välikappale, jonka avulla nlkoniaalaiset övat tuUeet tuntemaan suuri- 

 luontciscn kansanepokscnimc. Sita övat myöhcmmätkiii Kalevalaa maille kie- 

 lille kiiäntiiiieet käyttaiieet apukeiuonansa, ja sen nojassa övat tutkijat, sellaiset 

 kuin Steinthal, von Tettau v. m., tehneet tämän runoteokseu tieteellisen tut- 

 kinniksen alaiseksi. 



Kalevalan kääntäminen ei ollut ainoa toimi, jossa Schiefner tuli kosket- 

 taniaan suomalaisteu kansojen vanliaa nuKnitta ja muinaistarua. Hänessä eli 

 varsinainen rakkaus kansanrunoon, satuihiu ja myyteiliin, ja tämän rakkautensa 

 vichättämäiiä tapaame liänet useampia kertqja milloin niissäkin toiminnossa 

 suomalaisten kansanhengen-tuotteiden alalla. Niin kääusi hän v. 1856 minun 

 keräämäni ja meidän Senran kirjoissa {Acta, tomus V) julkasemani vatjalaiset 

 lanlut; niin teki hän useami)ia tutkimnksia sekä suoinalaisen ettil virolaisen 

 jumalaistarua alalla; niin tntki hän Suomon kansan satuja, jotka Eero Salme- 

 LAiNEN harvinaisen taitavasti oli toimittanut, ja vertaili niitä muiden kansojen, 

 olletikin naapurikansain, vastaavaisiin tuotteihin. Saduista näyttää hänellä olleen 

 se vakaumus, etta ne knlkevat yhdestä kansasta toiseen ja övat pidettävät 

 kansojen yhteisenä tavarana. Kansansadun ja kansanrunouden välisestä suh- 

 teesta oli hänellä se mielipide, etta runo on enemmän omistanut omakseen 

 sadun alaisia aineita kuin mitä päin vastoin on tapahtunut, ja etta suomalaiseen 

 runoon on juuri täta tietä tullut paljo vieraita aineksia, olletikin venäläisiä 

 (Bulletin 1861, palsto 499). Vieraana pitää hän muun muassa myöskin Sanir 

 potarua. Tästä kirjoitti hän kaksikin kertaa (v. 1850 ja v. 1861). Tämän 

 tarun luule hän Suomalaisille ensiksi tulleen Skandinavilaisilta tarussa Grotti- 

 nimisestä kummallisesta jauhinkivestä, jonka pääomaisuudesta suomalainenkin 

 kalu käsitettiin jauhimen-tapaiseua. Skandinavilaista on hänestä itse nimikin 

 Sampo, jonka alkuperäisenä nähtävästi on ruotsalainen såna stamp, vielä nytkin 

 kansankielessä merkitsevä sekä vesiratasta etta myöskin härkinniyllyä 

 (katso Rietz. Svenskt Dialelilexikon, s. 674). Mutta Sampo jauhoi itsestään, 

 jota vastaan Grottia pyöritti kaksi jättiläistyttöä Fenja ja Menja. Tämän lisan 

 ja erilaisuuden luulee Schiefner Suomalaisten saaneen taruunsa Venäläisiltä. 

 Näiden saduista on hän näet tavannut koko joukon kertomuksia semmoisista 

 ihmekaluista, jotka övat ikäänkuin ymmärryksellä varustetut ja itsestänsä toimit- 

 tavat sen, mitä heidän isäntänsä haluavat. Niin löytyy niissä vaippa, joka 

 itsestänsä lentää ilniassa (KOBëpx caMO.iëTT.), pöytäliina, joka itsestänsä levittäy- 

 tyy ja ruokalaitoksilla kattautuu (cKaTepTb caMOBëpTKa tahi caMOÖpanKa); itses- 



