12 



vigtig, vann lian duck aldrig anseende suni skald, utan förbiet' sum sådan im- 

 populär. Dertill bidrog mycket hans grundsats eller vana att alldrig, vare sig 

 i prosa eller vers, öfverstryka och ändra något enda uttryck som engång blif- 

 vit nedskrifvet af hans hand — inspirationen, tyckte han, borde icke mästras 

 och sålunda störas. Runeberg hade för sed i yngre år att „stundom guustigt 

 gyckel drifva" med sin väns Cygnaei poesi; så t. ex. torde satiren „om den 

 poetiska örnen, aquila poetica" afse Cygnœi dikt Kosciussko i Vinterblom- 

 morna 1832. Nervander åter företog sig, såsom svar på en mycket nedsät- 

 tande kritik, att praktiskt visa huru de klandrade verserna kunde genom till- 

 lägg eller ändring af ett och annat ord göras välljudande och öfverhufvud goda; 

 lian ,,öfversattc nemligen från Cygnseus", som han kallar det, stycket „Den 

 närmaste utsigten" och förvandlade det sålunda verkligen till en regelrätt, 

 vacker dikt, utan att det ringaste ändra dess innehåll (Helsingfors tidningar 

 1842 N:o 4). Utan tvifvel hafva ansedda skalder funnits, hvilka icke i sam- 

 ma grad som han ägt verklig poetisk inspiration, fantasirikedom och storartade 

 vyer, men ändock hänfört vidsträckta kretsar. Cygnsei stil var i hög grad 

 originell, ej det ringaste spår af imitation kan förmärkas, dess egenheter för- 

 blefvo ifrån början till slutet af hans lefnad alltid lika, lätt igenkänneliga bland 

 hundrade, det var således karaktär i allt livad han skref; äfven detta är en 

 skriftställare-förtjenst af nog högt värde, ty originalitet bör icke underskattas, 

 den utvisar sjelfständig begåfning. Ålderdomen kräfde dock ut sin rätt och 

 kom af naturliga skäl hans poetiska ådra att försina; han skref likväl allt fort- 

 farande vers till det sista, (6:te bandet utkom 1870, och ännu långt senare 

 förekomma verser af honom i tidningar) men dessa klena alster böra icke ta- 

 gas med i betraktande, när man fäller ett allmänt omdöme om hans poesi. 

 Om hösten 1853, då han upphört att förestå iirofessionen i historien, spc- 

 ciminerade Cygnaeus för den nyss inrättade iirofessionen i ästetik och modern 

 littei'atur med en afhandling som stod på gränsen emellan båda, nemligen om 

 Erik XIV såsom dramatisk karaktär, hvilken disputation väckte mycken upp- 

 märksamhet, långt utom de akademiska kretsanie, för den djupt gående kritik 

 der finnes ej blott af Erik XIV:s menniskovärde, utan äfven öfver alla de 

 skalder som skrifvit om honom. Kort derpå den 21 januari 1854 utnämnd, 

 tillträdde han sagda profession den 3 mars, och egnade sig numera med hän- 

 förelse åt konstsinnets uppodlande hos unga och gamla i vårt land, äfvensom 

 åt sträfvan att tillvinna den moderna poesin talrika vänner. Hans inflytaiidc 

 på studentkåren var åter ganska stort, innerligt lifvad som han var för alla 

 dess högre intressen, och ställd på den för hans begåfning allra lämpligaste 

 platsen i samhället. De ästetiska studierna togo en förut oanad fart bland de 



