Minnestal öfver Johan Vilhelm Snellman. 



VAra nyare litterära liäfder förtälja rätt ofta oiii förluster, efter utseendet 

 oersättliga, lidna då man minst kunde förmoda det, om litterära ljus sloek- 

 nade på en tid då de största förhoppningar fästat sig vid dem, om snillen 

 bortgångna i sin ålders vår, så att många bland våra mest lusande namn icke 

 kunna nämnas utan bitter sorg, emedan de väcka en smärtande erinran om 

 ett plötsligen på det grymmaste sviket hopp, exempelvis Nervander, Castrén, 

 Vallin. Sällan händer att de män, som i ett eller annat afseendc brutit nya 

 banor, sjelfva få upplefva den dag då det nya de framkallat vunnit obestridd 

 seger, då deras lifs uppgift verkligen är fullbordad; vanligen falla de undan 

 redan i stridens början och andra upptaga deras värf med lätt framgång, skör- 

 dande hvad de icke sått. Men med tacksamhet mot en mild försyn kunna vi 

 äfven glädja oss åt exempel af motsatt art, hågkomsten af män som fått ut- 

 föra sin lifsgerning till ett önskligt slut, som sjelfva sett sin saks seger och 

 gått bort i behaglig ålder efter väl fullbordadt lopp. Vid sådana mäns bort- 

 gång är sorgen icke den öfvervägande känslan hos efterlefvande, utan minnet, 

 den tacksamma hågkomsten af det goda och stora de under sin verksamma 

 lefnad åstadkommit. Denna senare lott tillföll — prisad vare den eviga län- 

 kåren af folkens öden ! — statsmannen och tänkaren Johan Vilhelm Snellman, 

 hvars minnesruna jag här vill försöka rista, ehuru med allt skäl misströstande 

 om att kunna säga något annat, än hvad redan förut ofta, både vältaligt och 

 sannt, blifvit yttradt om hans betydelse i vår kulturhistorie. Ty hans verk- 

 samhet rörde mest dagens brännande frågor och låg derföre öppen för allas 

 bedömmande. 



Vår minnestecknings föremål tillhörde en högnordisk slägt, som varit vidt 

 utgrenad i nordliga Österbotten. Stamfadren Johan var bonde i Ideusahni un- 

 der Karl XI:s tid; hans son Johan, född omkring 1G80, fick i Uleåborgs tri- 

 vialskola för sina lyckliga natursgåfvor tillnamnet Snellman, och grundade ge- 

 nom sina 7 söner, bland dem 4 prester, en talrik prestslägt i dessa nordliga 

 nejder, mest florerande i senare hälften af 17Ü0-talet. En bland dennes sö- 

 ner Gerhard, som var född 1724 och kapellan i Tervola, hade en son Ger- 



