6 



ehuru iiutii icke tiuiicr uagot yttre bevis på hans deltagande i den natiuuella 

 rörelsen vid den tiden. Han synes då ännu allsickc hafva meddelat sig skrift- 

 ligen, ehuru vännen Euncbcrg var tidningsredaktör och tlere bland hans sam- 

 tida Icninade värderika bidrag till tidningarne. Bland litteratur-sällskapets 

 stiftare saknas hans namn, han inkallades först 1836 till dess ledamot. Snell- 

 man bidde sin tid — Runeberg hade då redan vunnit stort rykte — han 

 förberedde sig långsamt, men grundligt. Hans pennas alster åren 183(3 och 

 1837 voro uteslutande af filosofiskt innehall, nemligen en disputation i 3 häf- 

 ten om Leibnitzska filosofins betydelse, jemförd med föregångarne Cartesii och 

 Spinozas systemer, „Försök till en framställning af logiken" — endast första 

 häftet utkom — och „Lärobok i psjchologien", tryckt i Stockholm. Ingendera 

 af dessa arbeten vunno synnerlig anklang hos samtiden, man berömde författa- 

 rens äkta Hegclska metod och tankeskärpa, men läste dem icke, hvilket också 

 ej kunde väntas för deras ytterst svårsmälta innehålls skull. 



År 1838 råkade han med universitets-styrelsen i en skarp konflikt, som 

 noga karakteriserar mannens oböjliga lynne i yngre dagar. Konsistorium hade 

 vårterminen 1838 delat Österbottniska studentafdclningen, som då räknade 106 

 närvarande medlemmar, i tvennc: Nord- och Syd-Österbottningar. Åtgärden, 

 som visserligen icke heller var synnerligen välbetänkt, möttes af stark opposi- 

 tion från studenternas sida; när de bestämdt vägrade att välja någon kurator, 

 utnämnde konsistorium två kuratorer: Sncllman och Jak. Hallsten, båda i de- 

 ras egenskap af docenter. Men Snellman ansåg sig icke kunna tvingas att 

 emottaga en förtroendepost och vägrade ihärdigt att taga någon befattning med 

 afdelningen, alla rektors uppmaningar till trots. En långvarig rättegång följde 

 och Snellman fälldes för olydnad mot universitets-styrelsen till ett halft års 

 suspension och förlust af det litterära understöd, han åtnjöt; domen skärptes 

 till och med af hofrätten. Ehuru i konsistorium några röster lydde på fri- 

 kännande, kan Snellmans handlingssätt visserligen icke försvaras ur rent legal 

 synpunkt, men bättre, hade utan tvifvel varit, om man icke betraktat saken en- 

 bart ur denna synpunkt — ty ordstäfvet: summum jus, summa injuria, kan 

 Dog i detta fall användas. Händelsen väckte på sin tid mycken uppmärksam- 

 het och försvagade ingalunda, utan stärkte Snellmans popularitet, ty han be- 

 traktades derefter såsom ett slags martyr för högre åsigter af universitets-lif- 

 vet. För hans egen utveckling blef händelsen medelbart af ganska stor bety- 

 delse: han fann stugan här hemma för trång och längtade bort, gripen af svårt 

 missmod. Såväl om fäderneslandet i allmänhet, som isynnerhet om sin egen 

 förmåga att verka något godt för detsamma under dåvarande förhållanden, hy- 

 ste han djup misströstan och utgjöt sig den tiden i bittra klagomål. Också 



