11 



tade vanor, utan tycktes nästan med afsigt vilja väcka oro, emedan en grund- 

 lig reform, enligt lians tanke, endast sålunda kunde åstadkommas. Denna me- 

 tod att göra rumör, ofta nicd stickord och bitande skämt, var kanske icke den 

 klokaste, emedan den retade reformens motståndare till ökad verksamhet och 

 derigcnom i förtid släckte tidningens lif. Efter blott 3 års tillvaro måste 

 Saima upphöra i slutet af 1846, till följe af ett öfverhetligt förbud, som gu- 

 vernören i Viborgs län säges hafva utverkat. Dermed var visserligen Snell- 

 mans mäktiga röst för en tid nedtystad, men den väckelse och riktning Saima 

 hade gifvit opinionen i landet fortfor obehindradt, verkande i tysthet. Det na- 

 tionella partiet, som nu begynte consolidera sig fullt medvetet, vann dagligen 

 ny styrka, kanske just genom den ihärdiga förföljelse, för hvilken det var ut- 

 satt i lång tid derefter. Censuren skärptes ända till det otroliga, ja till och 

 med löjliga, allt Finskt stämplades såsom riksförderfligt, om Finlands stats- 

 rättsliga ställning tick intet ord ens hviskas. 



Under denna repressiv-systeniets och censurens gyllene period begynte 

 Snellman i Lönnrots namn utgifva en litterär månadsskrift: „Litteraturblad för 

 allmän medborgerlig bildning", likaledes i Ivuopio, åren 1847 — 49 (det sed- 

 naste halfårct trycktes den i Helsingfors); den innehöll, jemte allmänt litterära 

 artiklar, äfven många värderika uppsatser af Lönnrot och andra angående Fin- 

 ska frågan, mest fattad ur vetenskaplig synpunkt. Egentligen utgjorde den en 

 fortsättning till Saimas litterära bihang: KaUavesi, som utkom 1846, men icke 

 vann symierlig uppmärksamhet, emedan denna då riktades på sjelfva tidningen. 

 Litteraturbladets förnämsta betydelse i sitt första skede låg deri, att allmän- 

 lieten fortfarande förvissades om att Snellman icke förlorat modet eller öfvcr- 

 gifvit sina patriotiska syften, fastän förvisad till ett annat verksamhetsfält. 

 Han närde hoppet att ånyo få verka såsom universitets-lärare, när professio- 

 nen i tilosotin 1848 blifvit ledig, men äfven detta slog felt, förmodligen mest 

 för tidningen Saimas och kanske februari-revolutionens skull. Midt under stor- 

 marnc i mellersta Europa 1848 speciminerade han för profession och fick äf- 

 ven första runnnet på förslaget, såsom naturligt var med hans stora anseende 

 som tänkare, men medsökanden Gr. F. Aminoflf utnämndes till tjensten den 23 

 febr. 1849. Detta nederlag gick vår Snellman djupt till sinnes, och allmän- 

 heten ansåg slaget vara måttadt åt finskhetens försvarare i gemen. Då fattade 

 han i förtrytelsen ett beslut, som väl icke kan gillas, men af hela hans lynne 

 lätt förklaras, nemligen att taga afsked från skolrektors-befattningen och i 5 

 år icke skrifva en rad för tryckpressen. I vår litteraturs dåvarande svåra 

 trångmål hade det kanske varit bättre om han fortsatt sin litterära verksam- 

 het och i sitt hedrande pedagogiska kall afbidat bättre tider. Men han ville 



