14 



dessa storartade välgerningar. Finska språket insattes i sina naturliga rättig- 

 heter genom den synnerligen vigtiga spr.åkförordningen af år 1863, livilken de 

 jure med ens löste de band seklers missförhållanden pålaggt nationens språk 

 och dermed hindrat folkets andliga utveckling. Reformens fullständiga utfö- 

 rande de facto har väl blifvit fördröjd genom det motstånd konservatismen 

 mest alltid gör mot djupt ingripande förbättringar, men redan blotta hoppet 

 om rättvisa har oberäkneligt stärkt modet hos de trägna arbetarne för folkets 

 upplysning och höjt nationalandan, drifkraften i hvarje stat. Ifrån den tiden 

 har Finska litteraturen gjort jättesteg framåt och Snellman hade före sin död 

 fägnaden att få se en god del af sitt lefnadsmål uppnådt: en national-littera- 

 tur af betydenhet i vårdad Finsk drägt. Hans initiativ får man väl också till- 

 skrifva Senatens beslut år 1865 att af sina dispositionsmedel anslå 7,500 mk 

 till 3 litterära pris, om 2,500 mk hvardera; af dem gafs det för en vetenskap- 

 lig skrift, „Latinalais-Suomalainen sanakirja", åt mag. F. V. Eothsten, det för 

 en skönlitterär skrift, „Nummisuutarit", åt stud. A. Stenvall (Kivi), det för 

 folkskrifter åt M. Putkonen (för ,,Kr. Siveys-oppi") och Z. Topelius (för .,Na- 

 turens bok") gemensamt. En dylik, våra dittills förbisedda unga skriftställare 

 uppmuntrande prisutdelning skulle sannolikt hafva förnyats, om icke hungers- 

 nöden kort derpå infunnit sig och Snellman så tidigt afgått. Myntreformen, 

 genom livilken Finland fick eget, af Ryska kursens fluktuationer ej beroende 

 mynt, var också en åtgärd af stor betydelse för landets ekonomiska välbefin- 

 nande, förberedd af Langenskiöld, men skickligt utförd af Snellman. Saken 

 var ömtålig, emedan det gällde ej blott Rysslands intresse utan äfven många 

 på Ryssland handlande Fiiniars, och erfordrade derföre mycken försigtighet och 

 diplomatisk underhandling. Klander förspordes äfven, men tystades snart af 

 den ögonskenliga fördelen, när reformen med raskhet blifvit genomförd. Den 

 svåraste pröfning Snellman såsom finanschef hade att utstå, var hungersnödens 

 athjelpande åren 1867 — 68. Redan 1856 och 1862 hade varit ganska svåra 

 missvextår, men då funnos ännu besparingar att tillgå i några delar af landet, 

 nu kom 1867 en nöd hvars like man ej skådat sedan 1697 och hungern dref 

 hundratuseuden ut på vandring. Isen i sjöarne smalt först vid midsommar, den 

 korta sommaren var regnig och kall, skarpa frostnätter kommo redan i början 

 af september och den omogna säden gaf allsingen äring. Finanschefen skulle 

 hjelpa, men tillräcklig hjelp var omöjlig i så allmän nöd; emellertid gjordes 

 allt hvad rimligtvis kunde göras, under tårar och frätande bekymmer. Snell- 

 man ömmade för folket, hvars väl han alltid med värma sökt befordra, men 

 såg nu tusenden duka under för hunger, många tiotusenden'för sjukdomar alst- 

 rade af otjenlig föda; också hörde man honom säga att han den tiden hade 



