Minnestal öfver Lorenz Leonard Lindelöf. "t 



aiulia sökaiideiis spécimen resuinciar opponenten derhän, att han icke kan „undgå att 

 tillerkänna detsamma sannt vetenskapligt värde, och full giltighet för det af författaren 

 afsedda ändamål". I dessa omdömen instämde ock Fakulteten, utan att ingå på någon 

 bestämdare gradering. 



Då frågan derpå den 29 November upptogs till behandling i konsistorium och 

 främst kompetensfrågan skulle åtgöras, ansåg konsistorii dåvarande yngsta ledamot 

 Snellman med af seende på såväl att Lindelöfs „spécimen blifvit med utmärkelse bedömdt" 

 som att hans uppsatser blifvit mottagna till införande i Petersburger Akademins bulletin 

 och härigenom hans vetenskapliga håg och insikt vore dokumenterad „och då han äfven 

 i öfrigt är för utmärkt intellektuel förmåga känd" Lindelofs anställande „önskvärdt" 

 och honom kompetent, men ville beträffande medsökanden göra skillnad emellan statu- 

 ternas fordringar för att kunna uppföras på förslaget och förpliktelsen att verkligen 

 uppföra och afböjde under medgifvande att prestanda fullgjorts, men „med fästadt 

 afseende på de högre fordringar hvarje ny dag ställer på universitetsläraren", dennes kom- 

 petens. Konsistorii öfriga medlemmar delade dock icke sistnämnda uppfattning och för- 

 klarade hvardera sökandena kompetenta. Vid förslagets derpå följande upprättande till- 

 erkände samtliga konsistoriales utom en Lindelöf första förslagsrummet. Hans utnämning 

 till professor i matematik följde derpå den 7 Februari 1857. Installationen skedde den 

 1 Maj med ett föredrag öfver „Sannolikhetsteorin". 



Det framlyser ur hela behandlingen i fakultet och konsistorium, att den upp- 

 fattning allmänt rådde, att man i den af Lindelöf framlagda afhandlingen hade att göra 

 med en vetenskaplig produkt, som i betydelse gick väsendtligen utöfver ett vanligt spé- 

 cimen för professur hos oss den tiden, om ock de grunder, hvarpå denna uppfattning 

 stöddes, förefalla efterverlden något svaga. Utöfver hvad af e. o. opponenten fram- 

 hållits samt derjämte en matematisk stränghet och osviklig säkerhet i behandlingen äro 

 förutom en mängd briljanta enskildheter afhandlingens hufvudförtjänster följande tvänne. 

 Lindelöf har här gifvit ett nytt och skarpsinnigt bevis för den af Osteogradsky upp- 

 ställda formen för variationen af en multipel integral och derigenom en ny härledning 

 af en af variationskalkylens vigtigaste fundamentalsatser; och han har för det andra 

 konseqvent genomfört användningen af ett, visserligen ur den föregående utvecklingen 

 på detta område framsprunget men nu under definitivt enklaste form framträdande och 

 i så måtto nytt, beteckningssätt för substitution, hvilket tillåter att i betydlig grad för- 

 enkla och förkorta de eljes invecklade formler, till hvilka variationskalkylen vanligen 

 leder. Genom den större öfverskådlighet, som häraf föranledes, har detta substitutions- 

 teckens införande visat sig vara i hög grad fruktbringande vid behandlingen af varia- 

 tionskalkylens uppgifter och de problem beträffande maxima och minima, som med denna 

 kalkyls tillhjälp kunna lösas. 



Att ett tecken kan hafva sådan inverkan, må i första ögonblicket synas förvå- 

 nande. Men för att vinna en föreställning härom, må man blott tänka sig en matema- 

 tisk kalkyl utförd utan tecknen + och — eller utan liklietstecknet =, för att genast 

 inse, hurusom införandet af lämpliga tecken kan vara egnadt att i sådan mån underlätta 



XXXV. 



