17 



livilket icke synes vara något tvifvel underkastadt, är latinsk, 

 så kan den väl ej betyda något annat än Sigillum. Måhända 

 kunde dock denna bokstaf föras till inskriftens slut. Är vidare 

 ordet BEATi rätt läst, kan det följande icke vara olaws, utan 

 måste heta olaui. Bokstafven w, som visserligen i handskrifna 

 dokumenter från 15 de seklet användes för att beteckna vokalen 

 u, förekommer icke i den präntade eller textade stilen, utan 

 i stället för v i början af stafvelser u, hvilken bokstaf jemte det 

 åtföljande i vid transcriptiou lätt blifvit förvandlad till w. Bok- 

 stafven s måste derföre hänföras till följande ord. Den närmast 

 stående bokstafven kan i sådant fall icke hafva varit d, utan 

 troligen det dermed snarlikua o, äfvensom den derpå följande 

 icke E, utan c. Tager man dertill ännu den närmaste bokstaf- 

 ven s, erhålles soc:.s, en icke orimlig abbreviation af socielas 

 eller societatis. Om detta sigill ursprungligen tillhört något Olofs- 

 gille måste nödvändigt ordet framför eller efter orden heati 

 Olavi uttrycka detta begrepp. Någon bestämd latinsk benämning 

 för gille synes ej hafva varit allmänt antagen, emedan man fin- 

 ner det återgifvet än med cummunitas, än med conviviian, än 

 med collegium. Månne icke äfven societas kunnat af något gille 

 användas? Är denna gissning antaglig, så måste de följande bok- 

 stäfverna uttrycka orten. S:t Olofsgillen funnos på många orter 

 i Sverige, så väl i städer som på landet. Wieselgren uppräk- 

 nar sådana i Stockholm, Thorshälla, Linköping, Frötuna i Kos- 

 lagen, Wingäker i Södermanland. Men dermed är antalet af 

 dessa gillen säkerligen icke uttömdt. Det torde derföre visser- 

 ligen vara en mycket vågad konjektur att anse det återstående 

 TAOZARSWio utgöra ett rådbråkadt eller misskrifvet namn på just 

 en af ofvanuppräknade orter. Likväl må den vågas. Den för- 

 sta stötestenen, bokstafven z, är lätt undviken, ty en af de ka- 

 rakterer, som i medeltiden begagnades för ljudet r (t), är verk- 

 ligen så likt ett z, att en ovan läsare icke kan taga det för an- 

 nat. Det dubbla w kan äfven lätt förklaras hafva uppkommit 

 af ill. Då hade vi taorarsillio. Vore nu det första a ett otyd- 

 ligt graveradt eller svårläst n och den sista bokstafven o läst i 

 stället för e, så hade man thorarsillee. Staden Thorshälla , der 

 bevisligen ett S-t Olofsgille funnits, hvilket sigill sedermera blif- 



