4G 



Om portiltiva Solur (Med anledning af ett dylikt på ett svenskt 

 kopparmynt anbragt , funnet i Universitetets myntsamling.) — A.I 



A. Moberg. 



(Meddeladt d. 20 Dec. 1858.) 



Att solskuggans rörelse från uråldriga tider blifvit begag- 

 nad såsom tidsmätare är en bekant sak. Hebreerna hade för 

 detta ändamål sina maaloth (om den vanliga tolkningen af Es. 

 38: 8 är rigtig), Grekerna sina yvco^oveg. Allt intill våra ti- 

 der hafva dylika inrättningar äfven hos oss bibehållit sig, isyn- 

 nerhet vid kyrkor och på äldre egendomar, ehuru de numera 

 kunna endast som antiqviteter betraktas. Men för omkring ett 

 århundrade tillbaka utgjorde de eller deras konstruktion föremål 

 för en egen disciplin eller, om man så får säga, vetenskaps- 

 branche, kallad gnomojiik , som i mänga då celebra, nu nästan 

 förgätna verk afhandlades *). — Man indelade soluren efter ur- 

 taflans ställning i horizontalur, vertikalur, deklinerande , inkline- 

 rande och deinklinerande ur. Vertikaluren kallades efter den 

 kardinaltrakt, hvaråt taflan var vänd, morgon-, middags-, af- 

 ton- eller midnattsur. Var taflan så lutad, att dess plan var 

 parallelt med eqvatorns, kallades det ett eqvinoktialur; var den 

 lutad mot norr, så att dess vinkel med horizontalplanet var lika 

 med polhöjden, ett polarur. För den geometriska konstruktio- 

 nen af alla dessa och flera dylika ur gaf gnomoniken utförliga 

 reglor jemte matematiska bevis för deras rigtighet. 



De vanligaste uren af detta slag voro horizontaluren. Så- 

 dana äro de allmännast förekommande timstenarne. Ännu fin- 

 nes af gammalt ett middags-solur anbragt på Åbo domkyrkas 

 södra yäi^^. På Haga kungsgård på Åland finnes en i denna 

 väg ganska fullständig timsten af kubisk form med horizontal-, 

 morgon-, middags-, afton- och midnatts-ur, snart troligen hem- 

 fallen åt förgängelsen. 



*) Det nyaste är dock ej ännu af så särdeles gammalt dalo: Litt- 

 rows Gnoraonik, 1831. 



