75 



Newton var den Ödets älskling, livilken det framför an- 

 dra dödliga förunnades att liksom med en öfvermeusklig siare- 

 blick genomskåda den allmänna principen för himlakropparnes 

 rörelser. Han var, såsom Lagraxge säger, utan tvifvel den 

 största af alla vetenskapsmän , men han var äfven den lydiga- 

 ste, ty det ges blott ett verldssystem att upptäcka. Också var 

 han icke blott af naturen begåfvad med ett sällsynt skarpsinne 

 utan derjemte af ödet stäld i de gynsammaste förhållanden. 

 Cartesius och FeriMAT hade genom sina vigtiga arbeten pä 

 matematikens område gifvit denna vetenskap ett nytt utseende 

 och lagt grunden till den högre analysen; icke mindre vigtiga 

 voro HuYGHENs' och Galilés upptäckter i den allmänna meka- 

 niken. Till och med den allmänna gravitationen var redan, om 

 än ofullkomligt, anad af Kepler och Hook m. fl. Men det 

 återstod att finna lagen för denna gravitation och att tillämpa 

 densamma på de himmelska rörelserna. 



Utgående från betraktelsen af den dragningskraft, som 

 jorden utöfvar på kroppar befintliga vid dess yta, och som 

 tydligast röjer sig i deras fall, leddes Newton till den gissning, 

 att nämnde kraft möjligen sträcker sig ända till månen och i 

 förening med månens taugentialhastighet förorsakar denna himla- 

 kropps elliptiska rörelse omkring jorden. Om så förhöll sig i 

 verkligheten, var det naturligt att tänka, att äfven planeterna 

 qvarhållas i sina banor omkring solen genom en dylik drag- 

 ningskraft hos sistnämnde himlakropp. Denna hypotes lycka- 

 des han äfven bringa i öfverensstämmelse med de Keplerska la- 

 garne genom det enkla antagande, att attraktionen förhåller sig 

 oravändt emot qvadraten af planetens afstånd från solen. Det 

 var skäl att förmoda, att äfven jordens attraktion minskas i ett 

 dylikt förhållande, ju mer man aflägsnar sig från jorden, och 

 då attraktionen vid jordytan var bekant genom direkta försök, 

 kunde dess inverkan på månen deraf lätt beräknas, om man 

 nemligen kände månens afstånd från jorden. Denna kunskap 

 förutsatte åter kännedomen om jordens storlek, ett vigtigt ele- 

 ment i astronomin, hvars bestämning allt ännu hvilade på en 

 högst osäker grund. En lycklig omständighet gjorde likväl, att 

 den Newtonska teorin icke alltför länge behöfde vänta på sin 



