byggnader hade utgjort ett föremal för regeringens omsorg. Kom 

 öfverträffade häri vida alla de äldre staterna, och följande fram- 

 ställning skall lerana tillfälle att bedöma, huruvida Romarne — 

 om man förbiser de med allt annat ojemförliga jernvägarne — 

 blifvit öfverträffade af de nyare folken. Krutets uppfinning och 

 ofantligt förökade vetenskapliga hjelpmedel hafva ländt de sed- 

 nare till gagn; men åtminstone i storartad kraftutveckling äro 

 Romarne oöfverträffade. 



Emedan jag i detta mitt anförande icke fäster mig vid 

 gator i stad, blir den äldsta Romerska vägbyggnad, jag bör 

 nämna, den ryktbara via Appia, som så kallades efter en i fiera 

 afseenden märkvärdig man, Appius Claudius den blinde, hvil- 

 ken som censor år 312 f. Chr. f. och de följande åren lät an- 

 lägga denna väg från Rom till Capua. Vägen fortsattes seder- 

 mera till det långt i söder vid Adriatiska hafvet belägna Brun- 

 disium, hvarifrån Öfverfarten till Grekland och Orienten vanli- 

 gen plägade anträdas. Öfver den äldre delen af denna väg, 

 sträckan från Rom till Capua, som omfattade nära 20 Svenska 

 mil, har Procopius, omkring 8V2 århundrade efter dess anlägg- 

 ning, meddelat en beskrifniug i sitt arbete de bello Goihico. 

 Han yttrar, att vägen var helt och hållet belagd med stenar af 

 samma slag som qvarnstenar, alldeles släthuggna och med sina 

 hörn sä väl slutande till hvaraudra, att alltsammans såg ut som 

 en af naturen sammanhängande stengrund. Till stenarnes sam- 

 manfogande hade hvarken metall eller något annat blifvit an- 

 vändt. De voro mänghörniga, och deras utskjutande partier 

 omslöto hvaraudra fast och tätt. Denna vägarnes drottning, 

 regina viarum, såsom poeten Statius säger, ägde enligt Proco- 

 pius en sådan bredd, som för tvenne mötande vagnars förbi- 

 passerande behöfdes, men dervid inberäknar han icke de på 

 vägens begge sidor befintliga, öfver densamma något upphöjda 

 och med hvilosäten här och der försedda trottoarer för fotgän- 

 gare, om h vilkas tillvaro man har flerfaldig kännedom. Den 

 stenläggning, om hvilkeu Procopius talar, och hvars då ännu 

 fullkomligen oskadade skick och vackra utseende han beundrar, 

 härleder han alltifrån Appii Claudii tid. Skäl finnas både för 

 och mot riktigheten af denna hans uppgift ; men visst är, att 



