92 



publika vägars byggande, att dessa vägar borde löpa i eu rak 

 linie med imdanrödjande af mötande hinder. Denna grundsats 

 följdes i allmänhet sedermera och redan förut. Och man åsyf- 

 tade icke blott, att vägen skulle framgå i en rak riktning för- 

 utan andra böjningar åt sidorna, än det olika läget af orter, 

 som voro föremål för en och samma väg, föranledde, utan äf- 

 ven att den, så vidt möjligt, skulle bibehålla samma nivå. Vår 

 tids jern vägar torde i dessa afseenden icke mycket öfverträffa 

 de Romerska landsvägar, som anlades med största omsorg. Man 

 fyllde nemligen och höjde den del af en dal eller lågländt trakt, 

 der vägen skulle gå fram, genomgräfde höjder, borthögg klip- 

 por och genombröt berg *), då ett vattendrag framflöt invid ber- 

 get och vägens anläggande öfver berget förekom dess krökande 

 i annan direktion, samt byggde broar öfver strömmar och bråd- 

 djup. Icke allenast bestämda uppgifter härom, särdeles i in- 

 skriptioner, som uppsattes till åminnelse deraf , utan äfven qvar- 

 stäende anläggningar bevittna , att förhållandet var sådant. Sä 

 t. ex. finnes icke långt från Fossorabrone i Romagna, vid byn 

 Furlo, en vägsträcka, 1,000 fot lång, som är huggen genom 

 ett berg bredvid den förbiflytande floden Metauro, och en in- 

 skrift tillkännager, att Vespasianus lät genombryta detta berg 

 för att åt den omnämnda via Flaminia förskaffa en ändamåls- 

 enlig riktning. Ungefär dubbelt längre är den höga och breda 

 tunnel vid Neapel, som är bekant under namnet Posilippos 

 grotta. Den genomskär en bergsudde emellan Neapel och Poz- 

 zuoli och öppnades på Augusti tid. En Fransk fornforskare 

 Bergier, som i 17:de seklet utgaf ett af de vigtigaste verk 

 man har om de Romerska vägarne, grundadt på omfattande 

 forskningar, anför exempel derpå, att till och med i nejder, hvil- 

 kas natur åtminstone numera hvarken genom sumpighet eller 

 ojemnhet röjer en anledning till markens höjande för anlägg- 

 ning af väg, likväl konstgjorda vallar finnas, hvilkas rygg bu- 

 rit Romerska landsvägar. Nära Rheims och annorstädes i det 



*; Till atl bryta sten hade man, ulom dertill egnade jernredskap, 

 äfven det medlet, att man med eld iippglödgade en klipphäll och derpä 

 hegjöt den med ättika, hvarefter åtminstone vissa slenaiter kimde lättare 

 söndcrslölas. 



