9;^ 



fordna Gallia Belgica anträffades sådant isynnerhet. Bergier 

 mätte flere dylika åsar, hvilka böjde sig 10, 15 till 20 fot öf- 

 ver den omgifvande trakten och fortgingo oafbrutet 5 a 6 lieues. 

 Afsigten med dessa vaUars bildande var dels att vidhålla den 

 nivå för vägen, som denna från början hade erhållit, dels att 

 förskaffa en fördelaktig militärisk position åt en på en sådan 

 väg framtågande krigsstyrka, dels att förekomma vattensamlin- 

 gar på vägen; för hvilken sistnämnda orsaks skull vägens hö- 

 jande i någon mån öfver den kringliggande marken var en all- 

 deles vanlig sak. Det under kejsartiden för en publik landsväg 

 'ifliga uttrycket agger tillkännager detta tillräckligt. 



Poeten Statius, som skrifvit om en af kejsar Domitianus 

 anlagd arm af via Appia, som från Sinucssa ledde till det nu- 

 varande Pozzuoli, och hvars anläggning för naturhinders skull 

 var förenad med stora svårigheter, upplyser dervid om det van- 

 liga sättet för vägars upptagande i en trakt med lös jordman. 

 Man finner, att den lösa jorden uppgräfdes, till dess man kom 

 till fast botten, hvarpå det toma rummet åter fylldes med fasta 

 ämnen, och sidorna af chausséen särskildt byggdes fast, för att 

 hindra den att sätta sig åt någondera sidan. Äfven annorstädes 

 än hos Statius omnämnas landsvägarnes substruktioner, och Ber- 

 gier har spridt ljus öfver denna sak genom de gräfningar han 

 företog på lemningarne af flera Romerska vägar i Frankrike. 

 Substruktionen fann han bestå af flera olika lager. Hans för- 

 sta gräfning anställdes på en vägruin, som förekam i en kloster- 

 trädgård i staden Rheims , hvilket ställe ursprungligen icke hade 

 hört till stadens område, utan varit landsväg. Substruktionen 

 hade der 3 fots djup. Det understa var ett sammanhängande 

 tunnt lager af kalk och sand. Sedan följde ett annat af ^'3 

 fots höjd, som utgjordes af flata och breda stenar, lagda på 

 hvarandra och så fast sammanfogade med murbruk, att de med 

 svårighet kunde åtskiljas. Det tredje lagret, af ^/g fots tjock- 

 lek, bestod af runda stenar, blandade med tegelskärfvor och 

 grus samt hoppackade så hårdt, att man knappt var i stånd 

 att på en timmes tid lösgöra en mansbörda. Ett fjerde lager, 

 1 fot tjockt, innehöll en fet kritartad sand, eljest förekommande 

 i trakten. Vägens yta var betäckt med kisel, som fanns qvar 



