94 



till en höjd af ^ fot. Bergier undersökte bland andra vägar 

 äfven en, som låg på en konstgjord ås tjugu fot öfver landet 

 bredvid. Mera än tre fot af denna höjd bestod likaledes af fem 

 skilda lager, men till en del olika de nvss omtalade till be- 

 skaffenhet och fördelning. Det undre af åsen (hvarom Bergier 

 ingenting meddelar) hade naturligtvis icke någon omsorgsfull 

 sammansättning, men de öfra lagren voro så mycket mer fasta 

 och egnade att utestänga väta. 



Äfven i Italien och annorstädes har man funnit chausséer- 

 nas grundvalar bestå af olika lager, till sammansättningen mer 

 eller mindre öfverensstämmande med de omtalade och vanligen, 

 såsom det tyckes, till antalet tre. Högst intressanta äro de 

 lemningar, som på flera ställen återstå af Appiska vägens sub- 

 struktioner. Dessa utgöras af sorgfälligt lagda murar af qvader- 

 sten. Emellan Albano och Ariccia finnes pä en lång sträcka, 

 som är qvar af via Appia, under vägen en hög och vacker 

 mur, som hade den bestämmelsen att höja landsvägen öfver en 

 dalsänkning, och som underst delas af hvalf bågar, hvilka synas 

 varit ämnade att lemna genomlopp åt vatten, som der samlade 

 sig ifrån bergen. 



Den vanliga bredden för en Romersk chaussée var enligt 

 de af Bergier företagna jemförelser 60 fot och omfattade tre 

 afdelningar, hv^arje af 20 fot, Midten af en i sådan proportion 

 indelad väg var något högre än sidorna och sluttande mot dessa, 

 på det att regnvattnet skulle rinna bort. Men byggnadssättet 

 var olika. Tredelad på bredden var i allmänhet alltid en stor 

 stråkväg, men den mellersta delen stundom mycket bredare än 

 hvardera af de andra, som då endast utgjorde trottoarer och 

 voro anbragta något högre än midten. I detta fall var vägen 

 sannolikt alltid helt och hållet stenlagd , och trottoarerna genom- 

 skuros dä, såsom på Appiska vägen, af smala rännor för vatt- 

 nets bortflytaude. Emellertid var stenläggning på de stora Ro- 

 merska vägarne dock tvifvelsutan sällsyntare, än att de betäck- 

 tes med kisel eller med grof sand, som sammanstampades med 

 kalk för att bilda en fast massa. Stenläggningen bestod dels af 

 släthuggen, dels och oftare af naturligt formad sten. Slutligen 

 förekom äfven det , att midten af vägen ensam var stenlagd 



