110 



denna sin tro på reHexionens makt för förkastelig ; livaremot det 

 var just denna forskningsmetod Tiedemann sökte göra gällande 

 och som i sjelfva verket gaf vår tids fysiologi sin egentliga 

 pregel. Den tyska vetenskapsmannen betecknar derför början 

 af en ny riktning äfven i den praktiska medicinen, medan med 

 den svenska sannolikt en af den gamla skolans sista utmärk- 

 tare representanter slocknat. Men hans snillrika och tankedigra 

 skrifter, der en upphöjd andes arbete „att fatta tingens inre 

 väsen, ej hvad de synas, men hvad de betyda" herrligt afspeg- 

 lar sig, skola länge öfverlefva honom; lärorika och upplyftande 

 för en hvar, måste de främst för den unge läkaren vara en 

 väckelse att rikta blicken bortom förgängelsens områden ocli leda 

 honom till en högre, en ideel uppfattning af sitt kall. 



Någon tid efter det Hwasser öfverflyttat till Sverige, ut- 

 gaf han en politisk brochyr: „0m allianstraktaten mellan Sverige 

 och Ryssland år 1812", hvilken föranledde en långvarig pole- 

 mik, hufvudsakligeu angående Finlands politiska ställning och 

 statsförfattning. Hwassers bekanta sats, att Finland på landt- 

 dagen i Borgå genom sina ständer slutit separat fred med kej- 

 saren af Ryssland och sålunda öfvergått „till en stat för sig, 

 med representativ statsförfattning, egen styrelseform och egna 

 lagar", behagade så litet den svenska kritiken, att den tvertom, 

 med Geijee, och Arwidsson i spetsen , icke tvekade att förklara 

 Finlands på bekräftade och stadfästade grundlagar hvilande kon- 

 stitution för en „poUtisk parad", „en dikt" utan motsvarande 

 verklighet; men hvad helst man än kunnat anföra emot giltig- 

 heten af den bevisning Hwasser till styrkande af sin teori an- 

 litade, det vissa är, att denna teori, som han mod så mycken 

 värma och kärlek för Finland förfäktade, i hufvudsaken äfven 

 innehöll de politiska idéer, som efter landtdagen i Borgå be- 

 gynte vinna insteg i det allmänna medvetandet, som sedermora 

 allt djupare inträngde i hvarje finsk mans öfvertygelse och nu- 

 mera uttrycka ett förhållande, som svårligen genom någon be- 

 visning kan tillintetgöras. Skulle dock beträffande befogenheten 

 af denna öfvertygelse och detta förhållande ännu några tvifvel 

 kunna hysas, måste de skingras såsom hatlösa sofismer, sedan 

 don ädle Furste, i hvars händer Finlands öde nu hvilar, i öppet ma- 



