210 



flere århundraden gjort några framsteg. Det förtroende, de för- 

 neka fysikerne, skänka de åt månskiften och vissa länge be- 

 ryktade kalenderdagar". Dessa ord antyda åtminstone icke att 

 han sjelf ville räknas ibland denna åsigts förfäktare. 0«h be- 

 traktar man saken från den synpunkt, som eljest i vetenskap- 

 liga frågor är den vanliga, det vill säga, om man åtnöjer sig 

 dermed att meteorologin skall gifva en förnuftig förklaring af 

 de inträffade atmosferiska fenomenerna, så synes en fordran på 

 uppgifter när regn, storm, åska o. s. v. skall inträffa vara lika 

 sä litet befogad som anspråket att en hydromechaniker skall pä 

 förhand bestämma hvarje i en fors befintlig vattendroppes rö- 

 relser, eller som yrkandet att botaniken då först är en veten- 

 skap , när den kan bestämma huru många blommor eller frukter 

 ett träd under nästkommande år skall frambringa. 



Det är visserligen icke svårt att uppspåra anledningarna 

 till dessa vidskepliga åsigter om naturvetenskapens åligganden 

 — de äro tydligen att sökas i det nära samband, livari meteo- 

 rologin i början stod med astronomin, på en tid då denna 

 vetenskap antingen låg bunden i astrologins fjättrar eller för 

 att kunna soutenera sin existens måste inför mecenater och folk 

 uppträda i astrologins skepnad. Förvexlingen af astronomiska 

 och meteorologiska bestämningar gjorde att säkerheten i de förra 

 Öfverskylde misstagen i de sednare. Och sedan den falska före- 

 ställningen en gång blifvit inrotad, understöddes densamma af 

 allt för många biomständigheter för att kuuna åter utrotas och 

 tillintetgöras, då astrologins dimbilder slutligen skingrades af 

 den stigande upplysningens solstrålar. Dels ville man ej öppet 

 tillstå att den visdom man låtit påskina i sjelfva verket var in- 

 billad, dels torde äfven egennyttiga beräkningar grundade på 

 den begärlighet, hvarmed den enfaldigare hopen eftersträfvade 

 dessa förutsägelser, icke underlåtit att utöfva sin mäktiga infly- 

 telse, dels torde ock förkunnarena sjelfva mången gäng hyst 

 verklig tillit till sina så kallade „gamla märken", ehuru dessa 

 säkerligen i fordomtima voro lika litet osvikliga, som de i se- 

 nare tider befunnits vara. Att åter förtroendet till, om just ej 

 sjelfva förutsägelserna — ty i afseeude å dem har erfarenheten 

 dock redan gjort menskligheten temmeligeu skeptisk — dock 



