230 



lukermauska dalens ocli Balaklava vikens innersta höru, skju- 

 ter fram, bland hafvets oroligaste böljor, till sin spets, kap Fa- 

 narys ödsliga, af en ensam fyrbäk betecknade klippudde, der 

 vattenmassan delar sig i tvenue divergei-ande strömmar, — den 

 ena hvälfvande inåt Sevastopols redd, den andra längs halföns 

 pä de flesta ställen tvärbranta och mot öster alltmera stigande 

 högstrand. 



Denna kala högstrand löper till en början i sydostlig rigt- 

 ning, så rakt som hade hafvet arbetat efter lineal. Men helt 

 plötsligt kastar den sig med en häftig böjning åt motsatt håll, 

 åt ÖV, utan att dock förmå hejda vågen, ty denna tränger nu 

 tvärsigenom sjelfva hällen och bildar ett hvalf , så högt att min- 

 dre farkoster kunna gå derunder. Efter denna attack har ström- 

 men såtillvida uttömt sin kraft , att den icke mer mäktar genom- 

 bryta äfven följande, tätt efter den förenämnda framspringande 

 väldiga bergsklack , men här är dess vrede som störst , här 

 brusar och skummar hafvet vid minsta vindfläkt med ett olycks- 

 bådande dån, och hvarje seglare vet (såsom ock Albions flotta 

 den 13 och 14 November 1854 det pröfva fick), att han har 

 att göra med — kap Fiolente. 



På denna plats skola vi stanna en stund, men vi måste 

 välja en sådan, icke ens här alldeles okänd, stilla aftonstund, 

 då hafvet redan gått till hvila och månen sänder sitt magiska 

 ljus öfver sjö och laud. Kastande blicken åt öster , se vi en 

 långsamt rundad hafsbugt , värnad mot nord- och andra lands- 

 vindar af en flera hundrade fot hög klippstrand, denna sednare 

 pä sina ställen glatt och lodrätt , pä andra dystert brusten , med 

 skarpa kanter och gapande klyftor. Man frågar sig, om här ett 

 jordskalf härjat i fordomtimma, eller om ej fasthellre en ur- 

 tidens orkan ruggat upp bergets massa, som varit flytande då, 

 men hastigt stelnat. 



Särskilt tilldraga sig vår uppmärksamhet några ofantliga, 

 likt kolonner uppåt resta klippblock, deder fattat posto ne- 

 danom stranden, hvarifrån de tyckas hafva lösryckt sig. När 

 det stormar frän söder, tjuter här förfärligt, bränningarna gå 

 skyhögt, det är som éprunge klipporna mot hvarandra under 

 nödrop. Men skådade en lugn månskensqväll , göra deras fan- 



