284 



rodots resebeskrifniDg öfver Svartaliafsländerua , och särskilt öf- 

 ver detta gebit och dess tempel, lästes med allmännaste för- 

 tjusning, samt dessutom trafiken hitåt, till Greklands sädesma- 

 gasin och fiskbod, den Krimska halfön, var lifligare än sjelft i 

 våra dagar. Besinnar man allt detta, sä blir det mer än san- 

 nolikt, att poeten gifvit det expressiva, målande namnet, vare 

 sig, såsom K. Neumann icke längesedan i en särdeles lycklig 

 ingifvelses stund förmodat, åt Balaklava hamnen, hvilken de 

 gamle vanligen kallade Symbolon, i anledning af dess trånga 

 mynning, hvars båda stränder tyckas liksom kasta sig om hvar- 

 andra, eller, enligt hvad jag tror, åt de redan ofvanföre be- 

 skrifna klipporna vid Jungfruudden. Att dessa af Euripides äf- 

 ven kallas Kvåvsat, hvilket var en synonym jemväl till de verk- 

 liga Symplegaderna, detta förklarar jag af bergartens från dunkel- 

 rödt till violett skiftande färg. 



Dock må för denna gång vara nog om lokalen. En an- 

 nan för ögonblicket svarlystnare fråga är: Hvem var denna 

 hemska gudinna -som dyrkades på Tauriens med en sådan kult 

 såväl öfverensstämmaude hemska strand? Hvem var denna Ar- 

 temis, på hvars altare landets innevånare slagtade alla skepps- 

 brutne sjöfarande, alla Greker och alla fremlingar öfverhufvud, 

 hvilka här vågade stiga i land, och hvars prestinna Tröjas kuf- 

 vares, kung Agamemnons dotter. Orestes' syster Ifigenia mot 

 sin egen vilja var-? 



Sä mycket inser hvar och en af det myten om henne för- 

 täljer, att hon icke är den Artemis, hvars bildstod vi känna 

 under den, sedan dess flyttning till Louvren, icke mer passande 

 beteckningen: Versailler-Diana , denna herrliga marmorstaty, 

 hvaraf älven vårt Universitet eger ett, i Bibliotekets södra sal 

 uppställdt, gipsaftryck. Såsom inkarnationer af den kalla, ky- 

 ska, på himlahvalfvet irrande månen, såsom obefläckade jung- 

 frur tänktes de väl båda, och båda såsom jägarinnor i Taygetos 

 eller Tauriens berg och dalar; åt båda var hjorten helgad. Men 

 betraktom denna Versailler-Diana, der hon lätt som vinden och 

 höljd af en drägt som tyckes bestå af veckad luft, springer 

 fram, hållande med venstra handen i hornet af en till hennes 

 sida smygande späd hjort, medan den högra öfver skuldran gri- 



