241 



iuliemsku genom fremraande kult blifvit fremmande fur den ua- 

 tionalreligiösa känslan, uppstå sägner sådana som den om den 

 Tauriska gudinnan". 



Lemna vi således, efter att liafva blottat dess godtycklig- 

 het, den negativa, aldrig på omöjlighets frågor och tvifvel ut- 

 tömda kritikens ståndpunkt, så tala för den redan af mig ytt- 

 rade meningen förnämligast följande trenne positiva skäl: 1) 

 Taurernes namn är Semitiskt, det kunde öfversättas „bergs- 

 boer;" 2) den Tauriska jungfrugudinnan är Fenicernes Astarte; 

 3) många enskilta fakta ådagalägga, att Fenicerne långt före 

 Grekerne hade bosatt sig på Krims kuster. 



Hvad det första påståendet beträffar, behöfver man blott 

 slå upp Castelli lexikon för att finna i Kaldeiskau Ihora, i Sy- 

 riskan thuro, i Samaritanskan thaur, i Elthiopiskan dabr, i Ara- 

 biskan iJiaur och ihur — alla dessa uttryck för betydelsen 

 „berg", „klippa'". Härtill må läggas, såsom mindre säkra kom- 

 parationer, Hebreiskans Ssor, Feniciskans (hor (To'Qog, Polyb.), 

 Puniskans (haur {TavQOS, Diod. Sic). Till samma rot, ehuru 

 något derifrån aflägsnade, höra lokalbenämningarna Taurus, 

 såsom flera berg, t. ex. i M. Asien och på det af Fenicer ko- 

 loniserade Sicilien, kallades, det redan förutnämnde Tijras vid 

 Dniestern och otaliga andra dylika för högländta och klippiga 

 orter, hvarest Fenicer bodt. Häraf följer visserligen ej direkte 

 att Taurerne i Krim sjelfve voro Semiter, ännu mindre att de 

 voro Fenicer, blott att de blifvit uppkallade af ett Semitiskt 

 folk, — liksom ju ock Scythernes namn (af Skylt, Grimm.) är 

 Indogermanskt, ehuru de till sin börd sannolikt voro Finnar. 

 I^tymologin bevisar emellertid, att Semiter måste hafva besökt 

 Krims bergskust och gifvit det derboende folket namn. Att 

 åter desse besökande Semiter voro just Fenicer, kan enligt 

 hvad i det föregående erinrats om desses sjöfart icke gerna 

 betviflas. 



2) För parallelen eller hellre identiteten emellan den Tau- 

 riska Artemis och Astarte vill jag blott hänvisa till Movers lärda 

 och, synnerligast i dess tvä sednare delar, epokgörande arbete: 

 „Die Phönizier". Dock bör jag ej fördölja, att Welckerisitt ny- 

 ligen utgifna, men redan i många år af hela den arkeologiska 



10 



