242 



verldeu med högsta spänning väntade „Grieclii8che Götter- 

 lehre", i en not helt förnämt säger -sig lemna Movers räsone- 

 uiang derhän. Sä skulle väl ock hans själsfrände O. Muller 

 liafva gjort. 



3) Slutligen raä några af de mera strödda och tillfälliga 

 intyg, hviika i sin mån motiverat min åsigt, andragas. För 

 denna gäng vare nog att citera sådana ur Euripides' meranämnde 

 på Tauriens kust spelande drama. Här väcker det niin upp- 

 märksamhet att herden, som för Ifigenia berättar om Orestes' 

 och Pylades' ankomst, säger sig hafva upptäckt dem, der de 

 sutto gömda i en af de hafsgrottor, hviika landets innevånare 

 plägade begagna vid purpurfiskeri. Han nämner således en in- 

 dustrigren, hvilken rätt par excellence var Fenicisk. Och då 

 samma herde beskrifver sin och sina kamraters förskräckelse öf- 

 ver den oförmodade synen af tvenne ståtlige fremlingar på ett 

 sådant ställe, säger han att man tog dem för liafsgudomligheter 

 och att en skrockfullare genast anropade Leukotheas son om 

 skydd.. Men nu är det kändt, att Leukothea egentligen hette 

 Ino och var dotter till (Fenicern) Kadmos, samt att hennes son 

 var Melikertes, d. ä. den Tyriske Melkarth. I en annan scen 

 åter, der Oreste^ efter att hafva vunnit i den herrliga täflan att 

 få gifva sitt lif för vännens räddning, frågar af offerprestinnan, 

 af sin ännu okända syster: „Hvar är den graf , som gömma skall 

 min döda mull?", Ifigenia svarar: „I klippan finns en afgrund, 

 lyst af helig eld". Detta bruk att kasta de slagtade mennisko- 

 kropparne i underjordiska hålor och der förbränna dem, var, 

 såsom en Grekisk historiker (Diodorus Sic), äfven med citat 

 just af dessa två Euripides' verser erinrar, ett af de mest ka- 

 rakteristiska vid Fenicernes afgudatjeust. Låter sålunda poeten 

 en af sitt styckes vigtigaste handlingar vända sig kring ett Fe- 

 niciskt motiv, så bör han ock anses icke hafva gjort det afsigts- 

 eller medvetslöst, utan i öfverensstämmelse med de för dramat 

 tänkta folk- och tidsförhållanderna. 



För Grekernes känsla förlorade den Tauriska Artemis, i 

 hvad hon fordrade menniskootfer, snart sin ursprungliga bety- 

 delse och helgd. Hos ett folk, sådant som Fenicernc. Bibelns 

 Kananiter, hvilkas gudsmedvetande i sin högsta potens fram- 



