243 



kallat den fasaväckande Baals och Molochs dyrkan, i hvilken, 

 vid rätt högtidliga tillfällen (hvaribland räknades i främsta rum- 

 met rådplägningarna om handelsfaktoriers anläggande!) deras 

 egna barn slagtades och gästvännen ännu mindre var säker om 

 sitt lif; hos ett folk, hvars hela politiska och nationella med- 

 vetande uppgick uti det mot hela den öfriga menskligheten fiendt- 

 ligt stämda materiella förvärfvets anda, — hos ett sådant folk 

 kunde en gudinna, hvilken ju blott kräfde blod af de till de- 

 ras kuster, till deras i hemlighet anlagda och i hemlighet be- 

 varade kolonier ankomne fremlingar, fortfarande bibehålla sina 

 tillbedjares tro. Hos Grekerne deremot, för hvilka mennisko- 

 lifvet var gudomens, högsta gåfva och den menskliga gestalten 

 sjelf den värdigaste hamn för gudomens uppenbarelse, — hos 

 dem blef detta lifs och denna gestalts våldsamma förstörande 

 snart till en styggelse. Grekerne , dä de otfra menniskor, äro 

 ännu icke Greker. Men minnet af det förgångna, af det öfver- 

 vunna barbariet, det gömde, icke för barbariets men för segerns 

 skull, myten andaktsfullt , det gömde skalderne i sina sånger 

 och den bildande konsten i sina öfver den råaste materia trium- 

 ferande verk. Se! kunde de säga, detta hafva vi emottagit, 

 och detta lemna vi åt menskligheten tillbaka. 



Må man icke vilseledas af det tecknet att nästan alle 

 Greklands dramaturger och främst de trenne mästarne Aescliy- 

 lus, Sofokles och Euripides med förkärlek behandlat den Tau- 

 riska Artemissagan. Detta hafva de gjort, icke till den freni- 

 mande gudinnans lof och heder, utan till förevigande af den 

 ädla strid de tvenne vännerne utkämpade vid hennes altare , och 

 å andra sidan till förherrligande af Ifigenias underbara öden 

 och aldrig kallnade syskonkärlek till den olycklige Orestes. 

 Samma . värma för de renaste motiver, som kunna tagas ur ett 

 menniskobröst, var det som inspirerat Eacines sorgespel „Ifi- 

 genia"; samma beundran för antikens idealer, var det som hänryckt 

 Göthe i hans mästerverk „Ifigenia i Taurien"; samma andes fläkt är 

 ock den , som genomgår den herrliga musiken i Glueks likanämnda 

 opera. Och, hvarföre skulle jag ej säga det? — samma art af 

 tjusning var ock det som, då jag en mänskeusqväll på terras- 

 sen utanför 8:t Georg*» kloster stod och tänkte arke(»logi, väckte 



