263. 



Efter de enskilda arters namn , hvilka förut varit beskrifua 

 såsom hörande till det ursprungliga slägtet , anföres äfven nu , 

 till hvilket genus bland de nybildade de sedermera än må föras, 

 namnet af den författare som till först beskrifvit desamma ; detta 

 gäller äfven i zoologin som en regel i livarje fall, då en art 

 blifvit beskrifven såsom hörande till ett genus, dit det numera 

 icke räknas. Isynnerhet i deskriptiva arbeten brukas deremot ofta 

 att efter species-namnet anföra den författares namn, som till 

 först beskrifvit ifrågavarande art med samma generiska benäm- 

 ning, som i arbetet användes, eller utsattes alls ingen namn- 

 gifvare, men i dessa händelser bifogas alltid som synonymt det 

 namn, under hvilket arten blifvit beskrifven af den första be- 

 nämnaren. Publiceras deremot en namnförteckning utan likar- 

 tade synonymer, då är det alltid en regel, som dessutom är 

 både billig och rättvis, att efter artnamnet skrifva namnet af 

 den första namngifvaren , såsom ofvauföre blifvit antydt. Detta 

 kan visserligen göra betydliga svårigheter för en kompilator, 

 men det borde väl äfven vara en lika billig >som allmänt hyllad 

 regel att man icke bör uppträda såsom författare i en veten- 

 skap, hvilken man icke känner. Om icke denna regel följes, 

 att nemligen efter hvarje artnamn uppge den första namngifva- 

 ren, under hvilken generisk benämning en art ock blifvit be- 

 skrifven, så skall icke allenast Linnés och alla äldre författares 

 namn i detta afseende nästan helt och hållet försvinna ur den 

 zoologiska vetenskapen, utan äfven den största oreda uppkomma , 

 och det fortfarande under tidernas lopp, ty man kan förutse, 

 att de generiska bestämningarna pä mångfalldigt sätt komma 

 att förändras, och då skulle således äfven en föriindring i för- 

 berörde afseende alltid komma att äga rum. Dessutom skulle- 

 principen att som namngifvare anföra icke den författare, hvil- 

 ken till först beskrifvit en art, utan den som till först uppfört 

 den under samma slägtnamn , som man sjelf i ett arbete eller i 

 en förteckning begagnar, varu ett särdeles verksamt lockmedel för 

 dilettanter att utan någon skälig grund och pä oväsendtligakarakte- 

 lor bilda nya genera, ty de skulle härigenom se glansen af sitt namn 

 i dubbelt måtto förökadt, då det äfven skulle citeras vid hvarje 

 art, som af dem hänfördes till något af de nybildade genera. 



