285 



beuiödaiideii för liturgin. 1 förteckningarna öfver Svenskar och 

 Finnar, hvilka genom Jesuiten Possevin blifvit intagna (1579, 

 1580). i de katolska seminarierna i Braunsberg och Olmiitz, lä- 

 ses angående Finnen Olaus Sondergeltus , hvilken med äkta 

 Finsk envishet vidhängde sin Lutherska trosbekännelse, följande: 

 „Quod ad ipsas catalogi personas attinet, primus in ordine, 

 Olaus, qui erat acerrimus Ecclesiae catholicae persecutor, et- 

 minister haereticus, cupit post Philosophiae studia absoluta 

 posse Theologiam audire; quae nondum potuit praelegi ordinate 

 in Collegio Olumucensi, rebus ejus Collegii hoc non ferentibus. 

 Huic vero cura data, est Fmlandicae Gr ammaticae conscrihenåae, 

 ut postea item eam in linguam vertatur Catechismus". Huru- 

 vida ifrågavarande Finska grammatik blifvit fulländad och hvar 

 manuskriptet till densamma kunde fiunas, är mig väl obekant, 

 men redan dess blotta omnämnande bör dock inregistreras i den 

 Finska litteraturhistorien , såsom ett det icke minst vigtiga intyg 

 på den Fennomani, hvilken i mänga hänseenden vackert karak- 

 teriserar Johan Illrs styrelse. Detta är veterligen den äldsta 

 Finska grammatik, som skrifvits eller förberedits, inemot % se- 

 kel äldre än den, med hvilken katalogen i lektor Gottlukds 

 besynnerliga „FO/rskningar uti det Finska språkets grammatik" 

 begynner, d. v. s. Aeschillis Petraei (Åbo 1649), hvilken sed- 

 nare åter tillhör samma tid som Kollanii lagöfversättning. 



Slutligen vill jag och här offentligen besvara några mundt- 

 ligen men af sakkunnige för mig yttrade tvifvelsmäl, huruvida 

 Ljungos år 1852 pä Societetens bekostnad aftryckta öfversätt- 

 ningar noggrant samstämma med deras manuskripter. Väl borde 

 redan utgifvarens namn vara en borgen härvidlag. Man borde 

 ock tro honom, då han i företalet bl. a. säger: „Det händer 

 någon gång dem, som ej sysselsatt sig med läsning af äldre 

 handskrifter, att de anse olikheten i ordens skrifsätt, eller fel i 

 afseende på skiljetecken, härröra af brist på nödig uppmärk- 

 samhet hos utgifvareu. Men förhållandet är verkligen motsatt, 

 och om i aftryck af gamla skrifter fullkomlig regelmässighet be- 

 finnes, saknas icke anledning att tvifla på utgifvarens noggran- 

 het. Hos Ljungo förekommer ofta samma ord skrifvet på olika 

 sätt tillochmed i en och sanwna period" o. s. v. Men af klnn- 



